ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 686/14016/25
провадження № 61-5534св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Джубаба Денис Олександрович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2  - адвоката Кузиної Марії-Олени Сергіївни на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2026 року у складі судді Порозової І. Ю. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2026 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Джубаби Д. О. (далі - приватний виконавець Джубаба Д. О.) про виключення іпотекодавця із поручителів і боржників.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 09 січня та 06 лютого 2020 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 у борг по 60 000 доларів США, всього 120 000 доларів США. 

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 09 січня 2020 року між ОСОБА_2 (іпотекодержателем) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_4 , укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне майно: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м; земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер: 6825086700:01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договори поруки від 07 лютого 2020 року та 14 червня 2020 року. 

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі № 686/17191/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36 100,79 доларів США, 3 % від простроченої суми в розмірі 1 844,38 доларів США та пеню в розмірі 10 000 доларів США. У рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 883104168101) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером 6825086700:01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1972111568250), які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель та 1 815 406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач зазначив, що він є іпотекодавцем, однак не є ні боржником, ні майновим поручителем, а тому не може нести солідарну відповідальність перед ОСОБА_2 . Однак, ухвалюючи рішення у справі № 686/17191/21, суд першої інстанції помилково визнав його солідарним боржником щодо погашення заборгованості ОСОБА_3 

01 квітня 2025 року позивач дізнався, що приватним виконавцем Джубабою Д. О. відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, в яких він зазначається боржником та з нього стягується загальна сума 9 831 338 грн. В межах цих виконавчих проваджень на банківські рахунки та нерухоме майно позивача накладено арешт. 

Позивач вважає, що дана сума стягується з нього з порушенням вимог чинного законодавства, так як згідно договору іпотеки іпотекодавець несе зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки, який було реалізовано, про що свідчить акт від 25 січня 2024 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати його таким, що не відноситься до поручителів і боржників при наданні 09 січня та 06 лютого 2020 року позики ОСОБА_3 на загальну суму 120 000 доларів США, а також солідарним відповідачем згідно з рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі № 686/17191/21.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що судові засідання у справі призначались на 19 листопада 2025 року та 21 листопада 2026 року, однак позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Яворська В. М. повторно не з`явилися у судове засідання. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, через електронний суд, користувачем якого вони є, про що свідчать долучені до матеріалів справи довідки. Про причини неявки позивач та його представник не повідомили, жодних заяв та клопотань, в тому числі про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності, до суду не надійшло.

Короткий зміст заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 

26 січня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кузина М.-О. С. подала до суду через підсистему Електронний суд заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, з яких 15 000 грн в суді першої інстанції та 5 000 грн - під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2025 року.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2026 року заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без задоволення.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що питання розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду врегульовано частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, яка передбачає право вимоги відповідача на компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. 

Будь яких обґрунтувань щодо недобросовісності дій позивача адвокат заявник не навела, а суд не вправі робити такі висновки самостійно, тому заява про відшкодування витрат не може бути задоволена.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2026 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заява ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не містила жодних аргументів щодо необґрунтованості дій позивача, у зв`язку з цим не приймаються до уваги відповідні доводи апеляційної скарги про необґрунтованість дій позивача і наявність підстав, визначених частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, для стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Ухвала суду прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 квітня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кузина М.-О. С. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Касаційна скарга подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

18 травня 2026 року справа № 686/14016/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Кузиної М.-О. С. мотивована тим, що за змістом положень частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. 

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2020року у справі № 643/856/15-ц, від 18 січня 2022року у справі № 369/3184/19). 

Залишення позову без розгляду це форма закінчення розгляду судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком якої є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом. 

Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. 

Так, позовну заяву ОСОБА_1 було залишено судом без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача та його представника в судове засідання на стадії розгляду справи по суті. 

При цьому, у зв`язку із пред`явленням позову ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 був змушений нести витрати на професійну правничу допомогу адвоката у справі, зокрема представником відповідача подано відзив на позовну заяву від 09 червня 2025 року, подавалися інші заяви та клопотання (заява про залишення позовної заяви без руху, клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів та приєднання доказів до матеріалів справи), які були задоволені судом, а також адвокат Кузина М.-О. С. брала участь у всіх судових засіданнях (30 липня 2025 року, 22 вересня 2025 року, 19 листопада 2025 року, 21 січня 2026 року). Тобто, відповідачем належним чином виконувались свої процесуальні права та обов`язки протягом усього розгляду справи в суді першої інстанції. 

Окрім вищевказаного, позивачем в апеляційному порядку оскаржувалась ухвала Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2025 року про відмову у забезпеченні позову. 

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2025 року - без змін. При цьому, у зв`язку із апеляційним переглядом ухвали відповідач ОСОБА_2 був змушений нести витрати на професійну правничу допомогу адвоката, зокрема представником відповідача було подано відзив на апеляційну скаргу від 26 червня 2025 року, адвокат Кузина М.-О. С. брала участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 . 

Однак, відповідач був позбавлений можливості заявити відповідні витрати до стягнення в суді апеляційної інстанції, оскільки питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.

Таким чином, у зв`язку із діями позивача відповідач був змушений нести витрати на професійну правничу допомогу як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. Однак під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції позивач та його представник не з`являвся у судові засідання, не повідомляв суд про причини неявки, що слід розцінювати як недобросовісне користування стороною позивача належними їй процесуальними правами. 

Оскільки саме необґрунтовані дії сторони позивача призвели до залишення позовної заяви без розгляду, то суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви сторони відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Судучерез підсистему Електронний суд відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного виконавця Джубаби Д. О. про виключення іпотекодавця із поручителів і боржників залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання.

12 січня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «Керницька та партнери» укладено договір про надання правничої допомоги № АО-2.

Додатком до договору від 25 серпня 2025 року передбачено, що гонорар адвокатського об`єднання відповідно до пункту 3.2 договору про надання правничої допомоги у межах представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції у справі № 686/14016/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 червня 2025 року, становить 5000 грн.

Відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 25 серпня 2025 року до договору про надання правничої допомоги № АО-2, за період з 06 червня 2025 року по 25 серпня 2025 року адвокатським об`єднанням були надані послуги (виконані роботи): подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду від 02 червня 2025 року; здійснено аналіз судової практики Верховного Суду та іншої судової практики, що регулюють аналогічні до спірних правовідносин; участь у судовому засіданні 25 серпня 2025 року у Хмельницькому апеляційному суді. У вказаному акті визначено вартість виконаних робіт - 5 000 грн.

Крім того, до заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача долучено копію акта приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 21 січня 2026 року до договору про надання правничої допомоги № АО-2, відповідно до змісту якого за період з 20 травня 2025 року по 21 січня 2026 року адвокатським об`єднанням були надані такі послуги (виконані роботи): підготовка та подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 від 09 червня 2025 року; підготовка та подання клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів до матеріалів справи від 12 вересня 2025 року; представництво інтересів ОСОБА_2 у Хмельницькому міськрайонному суді (участь у судових засіданнях). Вартість вищевказаних робіт визначена та погоджена сторонами у розмірі 15 000 грн.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Кузиної М.-О. С. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.

У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Положення частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої, шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року у справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України суд має встановити наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12).

Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року у справі № 905/1840/21 сформулював висновок про те, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною та викладена також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року у справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року у справі № 924/341/22).

У постановах від 14 травня 2024 року у cправі № 916/3278/, від 25 квітня 2024 року у справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретних критеріїв для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».

Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16 (провадження № 61-24189св18), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20).

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 (провадження № 61-48179св18) Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина п`ята статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник ОСОБА_2 - адвокат Кузина М.-О. С. не посилалася на обставини, які б свідчили про вчинення позивачем необґрунтованих дійпри зверненні до суду чи під час розгляду справи в суді, і судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено. 

Таким чином, за відсутності доводів заявника та доказів вчинення відповідачем необґрунтованих дій, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною п`ятою статті 142 ЦПК України, для покладення на позивача обов`язку відшкодувати понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин на підставі поданих сторонами доказів.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - адвоката Кузиної Марії-Олени Сергіївни залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович