ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/14855/26
категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом Звягельської окружної прокуратури в інтересах держави в особіДержавного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державної екологічної інспекції Поліського округу до Звягельської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
У квітні 2026 року Звягельська окружна прокуратура через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (далі – позивач-1, Держлісагентство), Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (далі – позивач-2, Управління) та Державної екологічної інспекції Поліського округу (далі – позивач-3, Держекоінспекція) про визнання протиправною бездіяльності Звягельської міської ради (далі – відповідач, Звягельська міськрада) щодо нерозгляду на сесії міськради подання Управління від 12 вересня 2025 року №04-17/862 про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель та зобов`язання розглянути зазначене подання і прийняти за результатами розгляду акт у формі рішення.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що Управління неодноразово направляло відповідачу звернення (подання) про віднесення земельних ділянок площею 2161,7085 га до самозалісених земель. Однак відповідач без прийняття відповідного рішення на сесії міської ради, посилаючись на відсутність об`єкта щодо якого може бути прийняте рішення міської ради в порядку статті 57^1 Земельного кодексу України, відмовив Управлінню. Актуальність порушеного питання є досить важливою, так як незміна угідь земельних ділянок, на яких росте ліс (наявні лісові насадження, які з часом можуть стати лісом) на угіддя самозалісених земельних ділянок сприяє безгосподарському використанню лісових ресурсів, їх протиправному вирубуванню. Разом із цим, з метою захисту самозалісених земельних ділянок власник (уповноважений орган) не вживає будь-яких заходів, у тому числі щодо охорони, з метою захисту від вирубування лісових насаджень, які є самосівними та уже становлять єдину екологічну систему.
Ухвалою суду від 29 квітня 2026 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребуваних судом документів.
26 травня 2026 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що рада вчиняла ряд дій, як до надходження подання Управління від 12 вересня 2025 року №04-17/862 так і після його надходження. Зокрема, розпорядженням міського голови Новоград-Волинської (Звягельської) міської ради від 25 серпня 2021 року №224(о) «Про утворення комісії з питань інвентаризації водних об`єктів, лісових ресурсів, об`єктів державної та комунальної власності» створено комісію з інвентаризації водних об`єктів, лісових ресурсів, об`єктів державної та комунальної власності, що знаходяться на території Новоград-Волинської міської територіальної громади та затверджено її склад. За результатами розгляду подання Управління від 21 листопада 2023 року таке було повідомлено, що Комісією на підставі проведеної інвентаризації земель Звягельської міської територіальної громади встановлено, що самозалісені та придатні для створення лісів землі, які можуть бути передані для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг у межах територіальної громади відсутні та вирішено, що всі землі комунальної власності які входять до складу земель Звягельської міської територіальної громади необхідні для її розвитку. Аналогічного змісту лист було направлено Звягельській окружній прокуратурі на її лист від 03 жовтня 2024 року. Так само за результатами розгляду подання Управління від 12 вересня 2025 року відповідач направив аналогічного змісту відповіді на адресу Управління та прокуратури. Наведене, на переконання відповідача, свідчить про відсутність з його боку протиправної бездіяльності.
Також 26 травня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій прокуратура наполягала на задоволенні позову. Зауважує, що вчинення будь-яких дій, окрім розгляду подання на сесії ради, не спростовує допущену відповідачем бездіяльність.
16 червня 2026 року до суду надійшло клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи рішення Звягельської міської ради від 04 квітня 2026 року №1787 «Про деякі питання щодо самозаліснених земель на території Звягельської міської територіальної громади».
19 червня 2026 року до суду надійшли додаткові пояснення прокуратури, в яких остання заперечує проти долучення до матеріалів справи наданого відповідачем рішення. Також зазначає, що прийняття наданого відповідачем рішення підтверджує допущену ним бездіяльність, яка існувала на момент звернення до суду з розглядуваним позовом.
29 липня 2026 року до суду надійшло клопотання відповідача про долучення до справи доказів, а саме документів, які були оформленні в процесі прийняття рішення від 04 червня 2026 року №1787.
За результатами вивчення матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність її розгляду у судовому засіданні, про що 11 серпня 2026 року постановив відповідну ухвалу.
18 серпня 2026 року до суду надійшли пояснення Управління, в яких воно просить позов задовольнити.
У судовому засіданні представник прокуратури наполягала на задоволенні позову. На запитання суду зауважила, що протиправна бездіяльність відповідача полягає у тому, що у рішенні від 04 червня 2026 року №1787 у пункту 5 рекомендовано Управлінню звернутися до міської ради з відповідними клопотаннями щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки, межі якої не встановлені в натурі (на місцевості), для ведення лісового господарства орієнтовною площею 5,0027 га, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером 1824083400:01:000:0865. На переконання представника прокуратури відповідач самостійно має оформити документи на зазначену земельну ділянку.
Представник Управління у судовому засіданні зауважила, що за результатами прийняття відповідачем 04 червня 2026 року рішення №1787 лісогосподарське підприємство має можливість звернутися до відповідача з відповідними документами для оформлення земельної ділянки як самозалісеної. Проте наголошує, що про прийняття зазначеного рішення Управління дізналося з матеріалів справи у суді, тобто відповідач не повідомив про його прийняття.
Представник Держекоінспекції позов підтримав.
Представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві та додаткових поясненнях.
Представник Держлісагенства в судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників учасників справи 18 серпня 2026 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до протоколу судового засідання. Також зобов`язав представника відповідача надати суду протягом 5 робочих днів докази розміщення на сайті органу місцевого самоврядування проєкту рішення «Про деякі питання щодо самозаліснених земель на території Звягельської міської територіальної громади».
27 серпня 2026 року до суду надійшли витребувані у відповідача докази.
Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що 21 листопада 2023 року до Звягельської міськради надійшло подання Управління від 21 листопада 2023 року №04-17/1091про прийняття рішення щодо віднесення земельних ділянок орієнтовною площею 2161,7085 га, які знаходяться на території зазначеного органу місцевого самоврядування, до самозалісених. До вказаного подання додано інформацію про місце розташування вказаних самозалісених ділянок (у форматі файлів GeoJSON у електронній формі).
03 січня 2024 року за вих №02/19 Звягельська міська рада повідомила Управління, що питання щодо наявності на території громади ідентифікованих самозалісених та придатних для створення лісів земель та земельних ділянок, запланованих для передачі у користування лісогосподарським підприємствам розглядалося на засіданні комісії з інвентаризації водних об`єктів, лісових ресурсів, об`єктів державної та комунальної власності, яка створена розпорядженням міського голови Новоград-Волинської (Звягельської) міської ради від 25 серпня 2021 року №224(о) «Про утворення комісії з питань інвентаризації водних об`єктів, лісових ресурсів, об`єктів державної та комунальної власності». Комісією встановлено, що на підставі проведеної інвентаризації земель Звягельської міської територіальної громади самозалісені та придатні для створення лісів землі, які можуть бути передані для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг, в межах територіальної громади відсутні та вирішено, що всі землі комунальної власності, які входять до складу земель Звягельської міської територіальної громади необхідні для її розвитку.
03 жовтня 2024 року за вих.№54-84-4361вих-24 до Звягельської міськради надійшов запит від Звягельської окружної прокуратури щодо інформування про заходи з метою виконання вимог Указу Президента України від 07 червня 2021 року №228/2021, підпункту 6 пункту 1 Ради національної безпеки і оборони України від 29 вересня 2022 року.
14 жовтня 2024 року за вих. №04/2064 відповідач повідомив прокуратуру, що відповідно до протоколу засідання комісії з інвентаризації водних об`єктів, лісових ресурсів, об`єктів державної та комунальної власності від 12 жовтня 2022 року встановлено, що на підставі проведеної інвентаризації земель міської територіальної громади самозалісені землі, які можуть бути передані у постійне користування ДП «Городницький лісгосп» для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг, в межах територіальної громади відсутні. Комісія прийшла до висновку, що всі землі комунальної власності, які входять до складу міської територіальної громади, необхідні для її розвитку, передача земель для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг не планується. Копія протоколу додається.
12 вересня 2025 року за вих. №04-17/862 Управління лісового та мисливського господарства повторно звернулося до Звягельської міськради з проханням повернутися до питання віднесення земельних ділянок до самозалісених земель та необхідності першочергово опрацювання земельних ділянок орієнтованою площею 107,0181 га, з них сформовані земельні ділянки площею – 96,1854 га та не сформовані – 10,8327 га та закликало міську раду до взаємної співпраці та спрямування своїх зусиль на захист і збереження самозаліснених земель. За необхідності їх обстеження, надання роз`яснень, пов`язаних з віднесенням земельних ділянок до самозаліснених та подальшого їх використання, запропоновано за необхідності залучати до розгляду зазначеного подання спеціаліста управління. 
У додаток до подання на адресу Звягельської міської ради Управлінням скеровано картографічні матеріали місць розташування самозалісених земельних ділянок, серед яких зазначалося про необхідність віднесення до самозаліснених, окрім інших, земельних ділянок з кадастровими номерами: 1824083700:01:000:0874, 1824083700:01:000:0897, 1824083700:01:000:0980, 1824084400:02:000:0875, 1824084400:06:000:0855, 1824083400:01:000:0433, 1824083400:01:000:0431, загальною площею 96,2354 га.
01 жовтня 2025 року Звягельська міська рада за вих. №02/1873 повідомила Управління, що на підставі проведеної інвентаризації земель міської територіальної громади самозалісені землі, які можуть бути передані у постійне користування лісгоспів для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг, в межах територіальної громади відсутні. Комісія прийшла до висновку, що всі землі комунальної власності, які входять до складу міської територіальної громади, необхідні для її розвитку.
15 грудня 2025 року за вих. №04/2451 Звягельська міська рада у відповідь на запит окружної прокуратури від 05 грудня 2025 року №54-84-5377 вих-26 повідомила, що результати інвентаризації засвідчили, що в межах території громади не виявлено земель комунальної власності, які відповідають ознакам самозаліснених відповідно до статті 57^1 Земельного кодексу України, у зв`язку із чим підстави для прийняття рішення відсутні.
Уважаючи бездіяльність органу місцевого самоврядування протиправною, Звягельська окружна прокуратура звернулася з розглядуваним позовом до суду. 
Перш за все суд уважає за необхідне визначитися щодо наявності у позивачів права на звернення до суду з розглядуваним позовом, суд уважає за необхідне зазначити таке.
Стаття 16 Конституції України декларує, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Орхуська конвенція від 25 червня 1998 року, ратифікована Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV, у статті 9 встановлює обов`язок держав забезпечити ефективний доступ до правосуддя для «оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і громадських органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.».
Вимога ефективності такого доступу передбачає, що формальне застосування процесуальних норм, за загальним правилом, не може створювати перешкод у реалізації завдань охорони довкілля.
Паризька угода 2015 року (ратифікована Законом України від 14 липня 2016 року № 1469-VIII) у статті 5 визначає серед міжнародних зобов`язань України необхідність вживання дій для збереження та збільшення лісів як поглиначів і накопичувачів парникових газів та одного з ключових механізмів протидії зміні клімату.
Отже, віднесення земель до категорії самозалісених безпосередньо пов`язане з виконанням Україною міжнародних зобов`язань у сфері охорони довкілля.
За визначенням, наведеним у частинах 1 та 2 статті 1 Лісового кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – ЛК України), ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20 червня 2022 року № 2321-IX (далі – Закон України № 2321-IX) доповнив статтю 1 ЛК України частиною 12 (набрала чинності 10 липня 2022 року), якою у законодавство запроваджено поняття «самозалісена ділянка» – земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Зазначеним Законом також визначено механізм збереження самосійних лісів з подальшим веденням лісового господарства на цих територіях, порядок ідентифікації та користування такими земельних ділянками, доповнено Земельний кодекс України (далі – ЗК України) статтею 57^1 «Самозалісені землі».
Відповідно до частин 2 – 5 названої правової норми віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності – органом, який здійснює розпорядження нею.
Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.
Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.
Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.
Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Стаття 36 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV (далі – Закон України № 858-IV) з 10 липня 2022 року передбачає проведення ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень земель при здійсненні землеустрою для виявлення самозалісених ділянок та використання цієї інформації для прийняття органами виконавчої влади і органами місцевого самоврядування рішень про передачу в постійне користування державним та комунальним лісогосподарським підприємствам самозалісених ділянок.
Водночас Кабінету Міністрів України надається розпорядження «провести інвентаризацію самозалісених ділянок та вжити заходів щодо забезпечення ведення лісового господарства на цих ділянках» (абзац 2 підпункту 2 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 2321-IX).
Зазначене свідчить про те, що законодавець на рівні ЛК України та ЗК України встановив комплексний механізм ідентифікації та віднесення земельних ділянок до самозалісених, який передбачає:
- обов`язковість реагування органів місцевого самоврядування на подання територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства;
- здійснення землеустрою та обстежень для підтвердження наявності ознак самозалісення;
- відсутність в органу місцевого самоврядування дискреції щодо відмови у віднесенні ділянки до самозалісненої у разі наявності передбачених законом умов.
Згідно пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 521 (далі – Положення № 521) Держлісагентство є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.
Підпунктами 4, 8 та 9 пункту 4 названого Положення закріплено, що Держліагентство здійснює державне управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин) та моніторинг лісів та приймає рішення про віднесення лісів до відповідної категорії.
Відповідно до пункту 7 Положення № 521 Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Пунктом 3 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства, затверджене наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29 вересня 2022 року № 404 (далі – Положення № 404) передбачено, що завданням Міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством.
Організація ведення лісовпорядкування, забезпечення ведення державного лісового кадастру та облік лісів, здійснює моніторинг лісів, підготовка та подання матеріалів до Держлісагентства для прийняття рішень у межах його компетенції (пункт 4 Положення № 404).
Водночас частина 3 статті 57^1 ЗК України передбачає, що рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісеної приймається органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування на підставі подання територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, яким є відповідне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства.
Таким чином, саме на міжрегіональні управління покладено обов`язок ініціювати процедуру віднесення земельних ділянок до самозалісених шляхом підготовки та направлення матеріалів (подань), що є обов`язковою передумовою для прийняття рішення органом місцевого самоврядування.
При цьому, обов`язок органу місцевого самоврядування полягає не у вирішенні питання «доцільності» віднесення земельної ділянки до самозалісеної, а у виконанні передбаченої законом процедури віднесення таких земель, що слідує зі статті 57^1 ЗК України та статті 1 ЛК України.
ЛК України, ЗК України, Положення № 521 та № 404 прямо не визначають повноваження Держлісагентства чи Міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства звертатися до суду з позовами до органу місцевого самоврядування у разі неприйняття рішення про віднесення земельних ділянок до категорії самозалісених.
Проте Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів на те, що положеннями нормативно-правових актів, які визначають організацію та діяльність центральних органів виконавчої влади, не можуть встановлюватися конкретні предмети і підстави позовів, з якими відповідний уповноважений орган має право звертатися до суду. Визначення у таких підзаконних актах вичерпного переліку позовних вимог об`єктивно призвело б до неправомірного обмеження повноважень органу у виборі належного способу захисту та фактичного унеможливлення реалізації покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення судового захисту інтересів держави. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 923/449/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20 та від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19.
До цього Велика Палата Верховного Суду висловлювала правову позицію про те, що центральні органи виконавчої влади можуть звертатися до суду щодо зобов`язання особи виконати їх рішення, ураховуючи публічний інтерес у розгляді таких спорів (постанови від 30 січня 2019 року у справі № 826/2793/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 810/3046/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 810/2763/17).
Держлісагентство як центральний орган виконавчої влади реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а Міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства як територіальні органи Держлісагентства діють від його імені та в межах наданих повноважень, безпосередньо реалізуючи державну політику на місцях.
Територіальні органи Держлісагентства формують подання, яке, відповідно до частини 3 статті 57^1 ЗК України, є підставою для ухвалення органом місцевого самоврядування рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісеної.
У сфері збереження лісового фонду та самозалісених земель право Держлісагентства та його міжрегіональних управлінь на звернення до адміністративного суду випливає з їхніх публічно-владних (контрольних) повноважень і є належним способом захисту суспільного інтересу.
Така можливість кореспондується з вимогами частини 3 статті 57^1 ЗК України, яка покладає на органи місцевого самоврядування обов`язок приймати рішення на підставі подання відповідного територіального органу у сфері лісового господарства.
Відсутність прямої згадки про судовий захист у підзаконних актах (Положенні № 521 та № 404) не може бути підставою для повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, якщо позов спрямований на захист інтересів держави (суспільного інтересу) від бездіяльності іншого суб`єкта владних повноважень. Оцінка обґрунтованості позовних вимог у такому разі здійснюється до стадії розгляду справи по суті.
Контроль за виконанням зазначених повноважень органів місцевого самоврядування здійснюється у межах компетенції Держлісагентством та його територіальними органами, які, діючи від імені держави, можуть ініціювати звернення до суду з позовом до органу місцевого самоврядування з метою забезпечення реалізації вимог частини третьої статті 57^1 ЗК України.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року у справі №440/1326/25.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Як було зазначено вище приписами частини 2 та 3 статті 1 ЛК України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Відповідно частини 12 статті 1 ЛК України, самозалісена ділянка – це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Згідно зі статтею 7 ЛК України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Указом Президента України «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» №228/2021 від 07 червня 2021 року (далі – Указ №228/2021), з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля започатковано з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи «Масштабне залісення України». 
З цією метою Кабінету Міністрів України визначено:
1) розробити у двомісячний строк та внести на розгляд Верховної Ради України законопроект щодо удосконалення системи охорони, захисту і відтворення лісів, у тому числі самосійних, стимулювання лісорозведення, збереження та відновлення природних екосистем;
2) розробити та затвердити державну цільову програму «Масштабне залісення України», спрямовану на розв`язання проблемних питань лісовпорядкування, насамперед щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів;
3) ужити в установленому порядку заходів щодо:
- реформування лісового господарства, у тому числі удосконалення системи управління державними лісогосподарськими підприємствами;
- ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України;
- забезпечення належного фінансування у 2022 році та наступних роках заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів;
- запровадження механізмів залучення інвестицій для відновлення лісів та лісорозведення.
20 червня 2022 року прийнято Закон України №2321-IX, який набрав чинності 10 липня 2022 року.
Цим Законом, зокрема, доповнено главу 11 ЗК статтею 57^1 такого змісту: 
« 1. Самозалісена ділянка – це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом. 
2. Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. 
3. Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру. 
4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою. 
5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру».
Окрім того, з метою реалізації вказаної норми частину 4 статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-ІV доповнено абзацом 4, яким передбаченого, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 ЗК приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, – щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної.
Також внесено відповідні доповнення і до статті 184 ЗК України, за змістом яких «визначення самозалісених ділянок» віднесено до змісту землеустрою.
Цим же Законом внесено доповнення в частину 1 статті 36 Закону України №858-ІV, згідно яких «ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення самозалісених ділянок, земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії, підтоплення, радіоактивного та хімічного забруднення, інших негативних явищ».
При цьому, суд зауважує, що будь-який інший нормативно-правовий акт, крім положення статті 57^1 ЗК України, не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України №2321-IX, Кабінету Міністрів України визначено у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити проведення інвентаризації самозалісених ділянок та вжити заходів із забезпечення ведення лісового господарства на таких ділянках.
Кабінет Міністрів України на реалізацію зазначеної функції окремого нормативно-правового акту не приймав.
Відповідно, єдиним нормативним актом, який регулює відповідне питання є Порядок інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року №476 (далі – Порядок №476). 
Пунктом 2 такого Порядку визначено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Положенням №404 закріплено, що Управління та його посадові особи в межах своїх повноважень мають право:
- залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками), представників інститутів громадянського суспільства;
- одержувати в установленому законодавством порядку для здійснення покладених на них функцій інформацію, документи і матеріали від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань;
- проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а також у галузі мисливського господарства та полювання.
Слід зазначити, що алгоритм віднесення залісених земельних ділянок до самозалісених передбачає:
ідентифікацію самозалісених земельних ділянок за допомогою картографічних матеріалів і натурних обстежень;
направлення подання органом центральної виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства до територіальної громади;
віднесення заліснених земельних ділянок до категорії самозалісених органом місцевого самоврядування;
прийняття рішення про передачу самозалісених ділянок до лісового фонду лісокористувачів або створення спеціального підрозділу територіальними громадами для забезпечення ведення лісового господарства на цих землях.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування регламентовано Законом України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 280/97-ВР).
Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 названого Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до положень частин 1 – 3 статті 59 Закону України № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 частини 1 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 частини 1 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.
За приписами частини 2 статті 57^1 ЗК України, віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
З урахуванням наведених правових норм суд зазначає, що за вказаного правового регулювання у Звягельської міської ради наявний законодавчо передбачений обов`язок розглянути подання Управління щодо віднесення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 107,0181 га до самозалісених на черговій сесії із ухваленням відповідного рішенні у порядку, передбаченому Законом України № 280/97-ВР.
Надаючи правову оцінку твердженню прокуратури про допущення відповідачем бездіяльності, що виступає предметом оскарження у розглядуваній справі, суд зауважує на таке.
Протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Водночас для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Таким чином, сама по собі бездіяльність – це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.
При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2025 року у справі №260/5797/24.
Звертаючись до суду з розглядуваним позовом Звягельська окружна прокуратура просить визнати протиправною бездіяльність Звягельської міської ради щодо нерозгляду подання Управління від 12 вересня 2025 року №0404-17/862 про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель, та наполягаючи на його задоволенні в судовому засіданні після прийняття відповідачем 04 червня 2026 року рішення «Про деякі питання щодо самозалісення на території Звягельської міської територіальної громади», прокурор у судовому засіданні уточнила, що оскаржувана бездіяльність полягає у прийнятті відповідачем рішення про рекомендацію Управлінню звернутися до міської ради з відповідними клопотаннями щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки, межі якої не встановлені в натурі (на місцевості), для ведення лісового господарства орієнтовною площею 5,0027 га, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером 1824083400:01:000:0865. 
Як установлено судом 04 червня 2026 року рішенням Звягельської міськради №1778 «Про деякі питання щодо самозалісених земель на території Звягельської міської територіальної громади», розглянувши подання Управління від 12 вересня 2025 року, відмовлено у віднесенні до самозалісених земель земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності загальною площею 96,1854 га, а також земельної ділянки орієнтовною площею 5,83 га, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером 1824083700:01:000:0318, у зв`язку з необхідністю використання цієї земельної ділянки для рекреаційних потреб міської територіальної громади. Також рекомендовано Управлінню, лісовим підприємствам звернутися до міської ради з відповідним клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки, межі якої не встановлені в наступні (на місцевості), для ведення лісового господарства орієнтовною площею 5,0027 га, суміжної із земельною ділянкою з кадастровим номером 1824083400:01:000:0865, у зв`язку з встановленням, що зазначена земельна ділянка вкрита дерево-чагарниковою рослинністю та не віднесена до земель сільськогосподарського призначення. 
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідач розглянув подання Управління та прийняв за наслідками такого розгляду рішення. 
Наведене, на переконання суду, свідчить про безпідставність тверджень прокуратури щодо допущення відповідачем бездіяльності, що обумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
У контексті оцінки решти доводів сторін слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно зі статтею 90 названого Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд уважає, що у задоволенні позову належить відмовити.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову Звягельській окружній прокуратурі в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства та Державної екологічної інспекції Поліського округу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

14.09.26