УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №287/365/25 Головуючий у 1-й інст. Винар Л. В. 
Категорія 77 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О. С.
суддів Талько О. Б., Шалоти К. В.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т. А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №287/365/25 за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди 
за апеляційними скаргами Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 
на рішення  Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року та на додаткове рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Винара Л.В.,
у с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Єгоров С.О., звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ №326-к від 31.12.2024 директора філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про звільнення ОСОБА_1 , поновивши його на посаді уповноваженого з антикорупційної діяльності філії, зобов`язати Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Олевське лісове господарство» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 по день ухвалення рішення про поновлення на роботі, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 24 000,00 грн. Вирішити питання судових витрат.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09.11.2017 ОСОБА_1 було прийнято на посаду юрисконсульта та з 11.10.2019 року переведено на посаду професіонала з антикорупційної діяльності в апарат підприємства «Олевське лісове господарство», яке в подальшому було реорганізовано у філію «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України не раніше, ніж за два місяці після вручення попередження, у зв`язку із припиненням шляхом закриття філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Звертав увагу, що на підставі наказу директора філії №326-к «Про звільнення ОСОБА_1 » від 31.12.2024, позивача звільнено із займаної посади уповноваженого з антикорупційної діяльності філії «Олевське лісове господарство» з 31.12.2024 у зв`язку з припиненням філії шляхом закриття (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). 
Звертає увагу на те, що на сайті материнського підприємства ДСГП «Ліси України» 02.10.2024 за посиланням https://e-forest.gov.ua/prodovzhuiemo-protses-reorganizatsii-zmina-struktury-torknetsia-7-rehionalnykh-lisovykh-ofisiv-dp-lisy-ukrainy-ta-130-filij/ було розміщено оголошення зі змісту якого слідує, що «у результаті реорганізації працівники лісництва залишаються на місцях. Фахівці, пов`язані з лісовим господарством, переходять у нову об`єднану структуру. Частині працівників адміністративного апарату пропонуються нові альтернативні робочі місця, пов`язані з виробництвом. У ДП «Ліси України» є 5 тисяч вільних вакансій. Робота знайдеться для всіх, хто дійсно готовий працювати!» Проте, серед 5 тисяч вільних вакансій ОСОБА_1 ні під час попередження про наступне звільнення, ні під час самого звільнення не було запропоновано жодної вакантної посади на яку він міг би бути переведений у зв`язку з реорганізацією філії. 
Таким чином, на переконання адвоката Єгорова С.О., роботодавцем порушено порядок звільнення позивача з роботи, а також не враховано, що ОСОБА_1 має великий досвід роботи та знання в антикорупційному законодавстві, має повну юридичну освіту та міг бути переведений до юридичного відділу новостворених структурних підрозділів підприємства. Враховуючи наведене, наказ №326-к від 31.12.2024 є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі.
У зв`язку з незаконним звільненням у позивача ОСОБА_1 також виникло право на нарахування та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Крім того, незаконним звільненням позивачу заподіяна значна моральна шкода, оскільки останній переніс психологічний стрес, що призвело до погіршення стану здоров`я. Позивач змушений докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, звертатися до суду, що завдає йому ще більших моральних страждань. Позивач також на даний час позбавлений можливості реалізовувати свої здібності, хоча безперервно працював на своїй посаді тривалий час, а для відновлення можливості реалізації своїх здібностей в аналогічній сфері йому знадобляться значні зусилля, щоб переконати роботодавця в своїй сумлінності та старанності.
Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 31.12.2024 №326-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді уповноваженого з антикорупційної діяльності філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 31.12.2024. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 по 07.08.2025 у розмірі 158 284,40 грн з відрахуванням з даної суми всіх необхідних податків і обов`язкових платежів, та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Єгорова С.О. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 287/365/25 задоволено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді уповноваженого з антикорупційної діяльності філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 31.12.2024 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, Державне спеціалізованого господарського підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» звернулося до суду з апеляційними скаргами, у яких, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, неповним з`ясуванням обставин справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати і постановити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за місяць.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі позивача, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у відповідача не відбулась реорганізація філії «Олевське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», а було її припинення у спосіб закриття, що не є тотожним поняттю реорганізація; закриття структурного підрозділу юридичної особи - філії «Олевське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є підставою для звільнення всіх працівників цього структурного підрозділу. 
Звертає увагу, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку ліквідації підприємства і обов`язок у роботодавця щодо працевлаштування працівника, який звільняється, виникає лише при наявності можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу. 
Під час розгляду справи було встановлено, що у Житомирській та Київській областях було ліквідовано 23 філії державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в кожній з яких був як мінімум 1 уповноважений з антикорупційної діяльності та 1 юрисконсульт, що в загальній кількості складає 46 працівників – як наслідок з моменту попередження позивача про звільнення та до моменту самого звільнення не було вільних посад як для самого ОСОБА_1 , так і для решти таких же працівників вказаних філій. 
При цьому штатний розпис новоствореної філії «Столичний лісовий офіс», який передбачав посади в секторі з питань запобігання та виявлення корупції (5 штатних одиниць), а також у відділі юридичних та майнових питань (19 штатних одиниць), був введений лише з 01.01.2025, тобто як на момент попередження про звільнення (25.10.2024) так й на момент звільнення (31.12.2024) у відповідача не існувало вільних чи вакантних посад, які б могли бути запропоновані ОСОБА_1 . 
На переконання скаржника, процедура звільнення ОСОБА_1 зі сторони відповідача була дотримана, звільнення відбулося відповідно до норм законодавства. Вважає, що відсутні також підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарзі на додаткове рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року вказував, що воно ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки позовна заява не містила вимоги та пояснень щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Таким чином, на переконання скаржника, є безпідставним твердження позивача про те, що суд «не вирішив питання про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, з метою якнайшвидшого поновлення порушених трудових прав працівника, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України». 
Зазначає, що сторони не давали пояснень з приводу позовної вимоги щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, оскільки мотивувальна частина судового рішення не містить оцінки вказаним доводам. 
Тому, на думку скаржника, є незаконним та постановлене в супереч ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення та відповідно відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.
У відзивах на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Єгоров С.О. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
На спростування доводів апеляційних скарг зазначає, що твердження апелянта, що нібито процедура звільнення ОСОБА_1 зі сторони відповідача була дотримана, звільнення відбулося відповідно до норм законодавства, є помилковими. Звертає увагу, що обіймаючи посаду уповноваженого з антикорупційної діяльності у філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_1 фактично обіймав посаду в структурі юридичної особи ДП «Ліси України». Філія «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» була відокремленим підрозділом державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», всі активи якого після закриття було передано до філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України», яка згідно виписки є відокремленим підрозділом ДП «Ліси України». При цьому представником відповідача за весь час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів пропонування ОСОБА_1 будь-яких вакантних посад у ДП «Ліси України», як і його філіях (структурних підрозділах) у період часу з моменту попередження позивача і до звільнення з посади уповноваженого з антикорупційної діяльності в філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України».
В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційні скарги задовольнити, рішення та додаткове рішення скасувати.
Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив оскаржувані рішення залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду від 07 серпня 2025 року в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачу вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України. За таких підстав, оскаржуваний наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню з 31.12.2024 на посаді, зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 по 07.08.2025 в сумі 158 284,40 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг переживань, яких зазнав позивач в зв`язку з незаконним звільненням, характер немайнових втрат, зокрема, вимушені зміни у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення його прав та вважав справедливим визначити суму компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. 
Колегія апеляційного суду не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Щодо скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Під час розгляду справи було встановлено, що 09 листопада 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ДП «Олевське лісове господарство» на посаду юрисконсульта ІІ категорії апарату підприємства (наказ №384-к від 09.11.2017).
11.10.2019 ОСОБА_1 переведено професіоналом з антикорупційної діяльності в апарат підприємства (наказ №313-к від 10.10.2019).
Згідно з наказом ДАЛРУ від 28.10.2022 №834 Державне підприємство «Олевське лісове господарство» з 28.10.2022 реорганізоване шляхом приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
16 січня 2023 року ОСОБА_1 переведено до штату філії «Олевське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» професіоналом з антикорупційної діяльності в апарат (наказ №4к від 13.01.2023).
Слід звернути увагу на те, що обіймаючи посаду уповноваженого з антикорупційної діяльності у філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_1 фактично обіймав посаду в структурі юридичної особи ДП «Ліси України».
Згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 №1850 наказано припинити філію «Олевське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом її закриття. При цьому майно філії на підставі передавального балансу майна та передавального акту передавалося до філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Про майбутнє звільнення ОСОБА_1 був повідомлений 25.10.2024 згідно листа філії «Олевське лісове господарство» від 25.10.2024 №1028.
Згідно з наказом директора філії «Олевське лісове господарство» від 31.12.2024 №326-к, ОСОБА_1 звільнено з посади уповноваженого з антикорупційної діяльності філії «Олевське лісове господарство» 31.12.2024 у зв`язку з припиненням філії «Олевське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом закриття, пункт 1 частина 1 статті 40 КЗпП України (а.с.11).
Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).
Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).
Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які зможуть надати працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).
В той же час, з моменту попередження про звільнення та до моменту самого звільнення, відповідачем не було запропоновано позивачу ОСОБА_1 жодної наявної на підприємстві роботи, а саме вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому відповідачем не було запропоновано позивачу можливість працевлаштування, як у новоствореній філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», до якої перейшло все майно філії «Олевське лісове господарство», так і в інших структурних підрозділах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б доводили, що ним пропонувалися позивачу ті чи інші посади, однак позивач відмовився від виконання запропонованої роботи.
Також відповідачем під час розгляду справи не надано також доказів, які б обґрунтовано доводили неможливість переведення позивача через відсутність у відповідача вакантних посад, як у новоствореній філії, так і у інших структурних підрозділах.
При цьому суд зазначає, що у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення з роботи, позивач є слабкою ланкою, а тому справедливим є покладання обов`язку доказування законності звільнення, на роботодавця.
Так, згідно штатного розпису новоствореної філії «Столичний лісовий офіс» який введено в дію із 01.01.2025 (а.с.33, том 2), у складі філії наявний сектор з питань запобігання та виявлення корупції (5 штатних одиниць), а також відділ юридичних та майнових питань (19 штатних одиниць).
Постановою Верховного Суду України від 31 січня 2018 року № К/9901/1388/18 передбачено, що «зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав».
Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України станом на день попередження про майбутні зміни позивач повинен був бути ознайомлений роботодавцем з переліком усіх вакантних посад, які були наявні на підприємстві та які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду й існували на день звільнення, і позивачу повинна була бути запропонована будь-яка вакантна посада, рівнозначна тій, яку він займав, або нижча за його, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не вчинив зазначених дій, чим порушив вимоги ст. 40, 49-2 КЗпП України, тобто не дотримався однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, а доводи апеляційної скарги в цій частині вважає необґрунтованими.
Разом з тим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі з 31.12.2024, не врахувавши, що згідно з наказом директора філії «Олевське лісове господарство» від 31.12.2024 №326-к ОСОБА_1 звільнено 31 грудня 2024 року, який був останнім робочим днем на займаній посаді, а тому позивач мав бути поновлений на роботі саме з 1 січня 2025 року. 
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі. (висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19).
У постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 683/1256/22 зроблено висновок, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 158 284,40 грн, судом першої інстанції не проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також місцевий суд припустився помилки, визначаючи початок строку вимушеного прогулу з 31 грудня 2024 року, оскільки вказаний день був останнім робочим днем позивача, за який відповідно отримано заробітну плату, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно було обраховувати за період з 01.01.2025 по 07.08.2025.
Відповідно до довідки від 23 січня 2025 року, яка видана філією «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» розмір заробітної плати за два останні місяці перед звільненням ОСОБА_1 складає 42 075,50 грн, а кількість робочих днів – 43. Тому середньоденна заробітна плата становить 978,50 грн, виходячи з наступного розрахунку: 42 075,50 грн : 43 робочих дні.
ОСОБА_1 звільнений 31 грудня 2024 року, відповідно кількість робочих днів за весь час вимушеного прогулу складає – 157 робочих днів (за період з 01 січня 2025 року по 07 серпня 2025 року).
Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 01 січня 2025 року по 07 серпня 2025 року становить 153 624,50 грн, виходячи з розрахунку: 978,50 грн (середньоденна заробітна плата) х 157 робочих днів вимушеного прогулу.
За таких обставин, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні. 
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її часткове задоволення. 
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Оцінивши надані по справі докази та встановивши факт порушення трудових прав позивача, у зв`язку з незаконним звільненням з роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди у 5 000,00 грн, що відповідає характеру правопорушення, глибині завданих позивачу страждань, їх тривалості, та засадам розумності і справедливості, й доводами апеляційної скарги відповідача не спростовується.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Любарського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року, то вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Частиною 7 статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Під час розгляду справи було встановлено, що при ухваленні рішення у цій справі, районним судом не було вирішено питання про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на його користь середньої заробітної плати за один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Виходячи з наведеного додаткове рішення може бути ухвалено виключно з правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 270 ЦПК України.
Окрім того, згідно пунктів 2, 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Згідно ч. 7 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: зокрема чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.
У резолютивній частині рішення зазначається строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження та у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення (п. 3 ч. 5, п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Таким чином, системний аналіз норм ЦПК України свідчить про те, що суд в резолютивній частині рішення зазначає про негайне виконання рішення про поновлення працівника на роботі, тобто вирішує питання чи є підстава для негайного виконання рішення суду.
З урахування вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення у цій справі щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині ухвалення додаткового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року задовольнити частково.
Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року змінити, зазначивши дату поновлення ОСОБА_1 на роботі з 01 січня 2025 року, а також зазначивши період вимушеного прогулу, за який стягнуто середній заробіток, з 01.01.2025 року по 07.08.2025 року.
Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року в частині стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши його розмір з 158 284,40 грн до 153 624,50 грн.
В решті рішення Олевського районного суду Житомирської області від 07 серпня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на додаткове рішення Олевського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року залишити без задоволення, а додаткове рішення – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 липня 2026 року.

Головуючий Коломієць О. С.

Судді     Талько О. Б.

Шалота К. В.