ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/5111/26 (суддя Боженко Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2026 року у справі №160/5111/26 за позовом Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ: 

Слобожанська окружна прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (позивач-1), Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України (позивач-2) 03 березня 2026 року звернулась до суду з позовом до Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області згідно з яким, просить:
- визнати протиправною бездіяльність Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо нерозгляду по суті на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 №01-08/438 та неприйняття відповідного рішення за наслідками його розгляду;
- зобов`язати Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області розглянути на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 №01- 08/438 та прийняти за наслідками його розгляду рішення у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача, яка полягає у нерозгляді по суті на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України про віднесення земель до самозалісених. 
Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2026 року, позов задоволено повністю. 
Вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем рішення по суті спірного подання не прийнято, жодні мотиви при цьому відповідачем не викладені. Спірна поведінка відповідача є протиправною. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Обухівська селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зазначаючи про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення принципів діяльності органів місцевого самоврядування оскаржила його в апеляційному порядку. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі зазначає, що рада вчинила всі можливі дії щодо розгляду подання Південно-Східного міжрегіонального управлінням лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України; суд втрутився у дискреційні повноваження ради; судом не правильно застосовано правові позиції Верховного Суду.
Вважає, що факт неприйняття рішення за наслідками розгляду подання не свідчить автоматично про порушення інтересів держави. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що Південно-Східне міжрегіональне управлінням лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України поданням від 10.03.2025 року №01-08/438 звернулось до Обухівської селищної територіальної громади, в якому пропонував прийняти рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених, згідно з чинним законодавством. 
До Подання долучено таблицю з відомостями про розташування 9 земельних ділянок (довгота/широта, кадастровий номер), а також графічні матеріали: 9 роздруківки карти «Самозалісені території України».
Рішенням відповідача від 28.03.2025 року №46/VIII вирішено розглянути вищевказане подання. 
Згідно з витягом із протоколу 46-ої чергової сесії VIII скликання від 28.03.2025 року (п. 63) слухали питання: про віднесення земельних ділянок до самозалісених ділянок. За – 0, проти – 11, утримались – 2, не голосували – 0. Вирішили: рішення відхилено. 
При цьому: всього депутатів: 22, з них відсутні – 9. 
Вищевказане рішення направлене прокурору листом від 13.10.2025 року №2013/02-17 та отримане органом прокуратури в той же день. 
Правомірність бездіяльності відповідача щодо розгляду зазначеного подання є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Частинами 1-5 ст. 57-1 Земельного кодексу України встановлено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.
Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.
Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.
Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.
Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України).
Згідно зі ст. 1 Лісового кодексу України самозалісена ділянка - земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону №3613-VI відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Статтею 15 Закону №1264-XII встановлено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території.
Місцеві ради можуть здійснювати й інші повноваження відповідно до цього та інших законів України.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив коло правових норм, що регулюють спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що спірним у цій справі є оцінка поведінки відповідача щодо розгляду по суті спірного подання за наявних фактичних обставин. 
Як правильно з`ясовано судом першої інстанції у цій справі, відповідач в листі від 13.10.2025 року №2013/02-17 повідомив, що : «Відповідно до статті 62 Регламенту Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області затверджений рішенням № 278-10/VIII від 26.11.2021 року: «Рішення, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку вважаються відхиленими». Факт відхилення фіксується у протоколі пленарного засідання. 
На черговій 46-ій сесії VIII скликання 28.03.2025 року, проєкт рішення було відхилено, у зв`язку з не набранням достатньої кількості голосів депутатів».
Відповідач стверджує, що вирішив по суті спірне питання, з чим не погоджується прокурор, який вважає, що питання не вирішене по суті. 
З огляду на це, вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції відповідно до частини 5 статті 242 КАС України врахувавши висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2025 року у справі №260/5797/24 відносно того, що не ухвалення відповідачем рішення за поданням управління лісового та мисливського господарства, свідчить про протиправну бездіяльність сільської ради, дійшов правильного висновку проте, що оскільки станом на момент звернення прокурора до суду сільська рада не реалізувала своїх повноважень, так у спосіб, встановлений законом, не розглянула відповідне питання та не надала оцінки поданню Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, відповідно, не ухвалила рішення про задоволення подання чи про відмову в його задоволенні, така бездіяльність є протиправною, а позов підлягає задоволенню. 
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача про відсутність бездіяльності та наявність дискреційних повноважень, оскільки належним чином (у встановлений спосіб) подання дотепер не є розглянутим, що вказує на протиправну бездіяльність та нереалізацію належним чином будь-яких повноважень. Дискреційність матиме місце при належному розгляді подання по суті (шляхом його задоволення або відмови в його задоволенні). 
Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне. 
Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи сторін, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційній скарзі немає, а всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду викладені в оскарженому рішенні. 
Аргументи відповідача про правильне застосування судом першої інстанції практики Верховного Суду не знайшли свого підтвердження. 
Відносно інших доводів відповідача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2026 року у справі №160/5111/26 без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 29 липня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов