Справа № 214/8440/25
2/214/660/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
13 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді – Євтушенка О.І.,
за участю:
секретаря судового засідання – Авдєєва М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження цивільну справу №214/8440/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією (надійшла до суду 26.08.2025), в якій просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитними договорами: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, у загальному розмірі 51 358,61 грн., а саме: за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 942,15 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 5 205,09 грн., заборгованості по несплаченій комісії – 9 639,10 грн.; за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 922,97 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 4 252,16 грн., заборгованості по несплаченій комісії – 10 397,14 грн.; стягнути ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн.
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 02.09.2019 між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування за №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач отримала кредит у розмірі 11 846,00 грн., зі сплатою 15,00% річних, з обов`язком погашення кредиту та нарахованих процентів у строки, визначені графіком щомісячних платежів. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується видатковим касовим ордером.
Крім того, 05.12.2019 між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту та страхування за №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач отримала кредит у розмірі 11 900,00 грн., зі сплатою 12,00% річних, з обов`язком погашення кредиту та нарахованих процентів у строки, визначені графіком щомісячних платежів. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що також підтверджується видатковим касовим ордером.
Разом з тим, 19.12.2023 між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» було укладено договір факторингу №19/12-2023, відповідно до умов якого ПАТ «ІДЕЯ БАНК» відступило, а ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» набуло право вимоги за відповідними зобов`язаннями та зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «ІДЕЯ БАНК» як плату за відступлені права вимоги на умовах, визначених зазначеним договором факторингу
Крім того, 22.12.2023 між ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» та ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №22/12-2023, у відповідності до умов якого ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» передало (відступило) на користь ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за кредитними договорами: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, укладеними із ОСОБА_1 , у загальному розмірі вимог 51 358,61 грн.
З огляду на те, що відповідач наявну заборгованість за кредитним договором у добровільному порядку не погашає, продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, чим порушує законні права та інтереси ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», тому позивач, будучи дійсним кредитом, вимушений звернутися до суду. 
Ухвалою суду від 29 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки жоден з учасників справи не заявив про свою участь в судовому засіданні.
Представник позивача Ушакевич М.П. в судове засідання не з`явилася, згідно з клопотанням, викладеним у прохальній частині позову (п.5), просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на позов у межах встановленого процесуального строку не скористалась, будучи достеменно обізнаною про перебування справи на розгляді суду та про зміст заявлених до неї вимог.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також належне повідомлення відповідача та відсутність відзиву у встановлений судом строк, суд вважає можливим ухвалити рішення по справі на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії у вигляді забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову або інші судом у справі не проводились.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, відповідно до умов яких відповідач отримала кредитні кошти у визначених договорами розмірах, зі сплатою процентів за користування кредитом та обов`язком їх повернення у строки та порядку, встановлені графіками щомісячних платежів, що є невід`ємними частинами зазначених договорів. Банк, як кредитодавець, належним чином виконав свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами шляхом надання відповідачу кредитних коштів у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими касовими ордерами. Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів, сплати процентів, а також передбачених договором комісій, належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на момент звернення до суду залишається непогашеною. 
Судом також встановлено, що первісний кредитор ПАТ «ІДЕЯ БАНК», у порядку, передбаченому цивільним законодавством України, відступив право вимоги за кредитними договорами №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 на підставі договору факторингу за №19/12-2023 від 19.12.2023 на користь ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ», яке набуло статусу нового кредитора у відповідних зобов`язаннях. 
У подальшому, на підставі договору факторингу №22/12-2023 від 22.12.2023, ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» відступило (передало) право грошової вимоги за вказаними кредитними договорами на користь ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», яке внаслідок такого відступлення набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості у загальному розмірі 51 358,61 грн. 
Таким чином, позивач ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» є належним кредитором у спірних правовідносинах, оскільки набув право вимоги в установленому законом порядку, а матеріали справи підтверджують безперервність переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами та наявним у справі доказам, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.ч.1-2 ст.1047 ЦК України).
Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зміст договорів кредиту та страхування за №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та за №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, їх форму, суд дійшов висновку, що договори відповідають вимогам ЦК України та за своїм характером підтверджують існування між сторонами зобов`язально-договірних відносин споживчого кредитування. Доказів зворотного відповідач суду не надала, як і не спростувала факт укладення зазначених договорів. При укладенні договорів між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів, та після їх підписання у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ПАТ «ІДЕЯ БАНК» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача ОСОБА_1 – зобов`язання з повернення кредитних коштів.
У відповідності до приписів Закону України «Про споживче кредитування» при укладенні кредитного договору банком була доведена до відома позивальника інформація про умови кредитування, розмір реальної річної процентної ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту, що підтверджується власноручним підписом позивальника під текстом договорів, а також під текстом графіків платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача – паспортів споживчих кредитів (додаток №1 до договору).
Судовим розглядом також встановлено, що після укладення кредитних договорів, банк свої зобов`язання виконав і перерахував на банківський поточний рахунок позичальника ОСОБА_1 грошові кошти в обумовленому розмірі відповідно до цільового призначення – мети укладення договору. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.
У ході судового розгляду також встановлено, що ПАТ «ІДЕЯ БАНК» відступив право вимоги за кредитними договорами: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 на підставі договору факторингу за №19/12-2023 від 19.12.2023 на користь ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ», яке набуло статусу нового кредитора у відповідних зобов`язаннях, а в подальшому, на підставі договору факторингу №22/12-2023 від 22.12.2023, ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» відступило (передало) право грошової вимоги за вказаними кредитними договорами на користь ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», яке внаслідок такого відступлення набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості у загальному розмірі 51 358,61 грн. 
Згідно з платіжною інструкцією від 26.06.2025 №21522, новий кредитор ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» сплатив на користь ТзОВ «ОПТІМА ФАКТОРИНГ» обумовлену сторонами суму фінансування за договором факторингу, тим самим виконав умови п.3.1 договору факторингу та набув права вимоги до позичальників первісного кредитора, у тому числі до ОСОБА_1 .
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.
Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).
Положення ст.204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Враховуючи те, що ПАТ «ІДЕЯ БАНК» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитними договорами перед ОСОБА_1 виконало у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, а відповідачем не надано, та враховуючи правомірність набуття прав вимоги ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ», суд приходить до висновку про обґрунтованість його звернення до суду.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ст.611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст.624-625 ЦК України, тобто, при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору.
Як визначено у ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.
Натомість позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом з процентними платежами не виконала належним чином. Строк, на який було надано кредит за договорами: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та за №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, станом на момент пред`явлення позову не сплинув, а тому нарахування кредитором процентів на кредит здійснено із застосуванням фіксованої ставки, визначеної умовами договорів, правомірно та арифметично вірно. 
Як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості та реєстрів прав вимоги, станом на 19.12.2023, тобто на дату відступлення права вимоги первісним кредитором, загальний розмір заборгованості відповідача за кредитними договорами №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 становив 51 358,61 грн. Зокрема, за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 заборгованість становила 25 786,34 грн., з яких: 10 942,15 грн. – заборгованість за основною сумою кредиту, 5 205,09 грн. – заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом, 9 639,10 грн. – заборгованість за несплаченою комісією. За кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 розмір заборгованості становив 25 572,27 грн., з яких: 10 922,97 грн. – заборгованість за основною сумою кредиту, 4 252,16 грн. – заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом, 10 397,14 грн. – заборгованість за несплаченою комісією. 
Матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем зазначеної заборгованості після переходу права вимоги до нового кредитора. При цьому позивачем зазначено, що після відступлення права вимоги на його користь нарахування процентів, комісій чи інших платежів за вказаними кредитними договорами не здійснювалося, а тому розмір заборгованості, визначений станом на дату відступлення права вимоги, залишився незмінним і на момент звернення позивача до суду з даним позовом. 
Доказів, які б спростовували наведений розрахунок заборгованості або свідчили про належне виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитними договорами, матеріали справи не містять, а відповідачем таких доказів суду не надано.
Враховуючи наявні в матеріалах справи кредитні договори, розрахунки заборгованості та відсутність доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими процентами за користування кредитними коштами є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню.
Разом з тим, вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд не може погодитись із законністю та правомірністю нарахування комісії за обслуговування кредитів, заборгованість по якій складає: за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 – 9 639,10 грн., та за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 – 10 397,14 грн., виходячи з такого.
Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором
Із матеріалів справи слідує, що укладені між сторонами договори кредиту та страхування є споживчими, на які поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування» з усіма відповідними правами та обов`язками сторін.
Як вбачається зі змісту кредитних договорів №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, а також Додатків №1 до них, якими визначено умови повернення кредиту, кількість і розмір платежів, а також періодичність їх внесення, комісія за надання кредиту умовами зазначених договорів не передбачена. Зокрема, відповідно до п.5 Умов повернення кредиту, кількості та розміру платежів, періодичності їх внесення, що містяться в Додатках №1 до вказаних договорів, плата у вигляді комісії за надання кредиту сторонами не погоджувалася.
Разом з тим, судом встановлено, що умовами п.п.2 п.4 розділу «Платежі та додаткові супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору» кредитних договорів передбачено сплату позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості. Зокрема, за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 така плата встановлена у розмірі 2,50% щомісячно від початкової суми кредиту, а за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 - у розмірі 2,35% щомісячно від початкової суми кредиту. Водночас зазначена плата не є комісією за надання кредиту, оскільки остання умовами спірних кредитних договорів не передбачена. Натомість вказаний платіж визначений сторонами як плата за обслуговування кредитної заборгованості, правомірність нарахування якої підлягає окремій оцінці суду з урахуванням положень законодавства про захист прав споживачів та споживче кредитування.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відтак, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 за №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 за №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
При цьому, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Відповідно до ч.6 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що плата (комісія) за обслуговування кредиту може охоплювати, зокрема, витрати кредитодавця, пов`язані з наданням споживачу інформації про стан кредитної заборгованості, яка надається на вимогу споживача не частіше ніж один раз на місяць. Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19. 
Водночас суд звертає увагу, що в умовах спірних кредитних договорів №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 не визначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, пов`язаних з обслуговуванням кредитної заборгованості, які фактично надаються позичальнику та за які встановлено щомісячну плату. Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів фактичного надання відповідачу ОСОБА_1 таких послуг у заявленому обсязі. Окремо суд враховує, що заявлений розмір плати за обслуговування кредиту є непропорційним та економічно неспівмірним із розміром основного зобов`язання (тілом кредиту). Так, загальний розмір нарахованої комісії становить: за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 – 9 639,10 грн., при розмірі основного боргу 10 922,97 грн.; за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 – 10 397,14 грн., при розмірі основного боргу 10 942,15 грн. 
Крім того, судом встановлено, що згідно з паспортами споживчих кредитів, які містяться в матеріалах справи та є невід`ємними складовими кредитних договорів, розмір витрат, віднесених до категорії «інші послуги банку», відрізняється від суми, заявленої позивачем до стягнення, як плата за обслуговування кредиту. Так, за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 у відповідній графі паспорта споживчого кредиту визначено суму 6 559,28 грн., як «інші послуги банку», тоді як за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 зазначено суму 10 149,66 грн., у тій самій категорії витрат. Разом з тим, зазначені суми не є тотожними заявленій позивачем до стягнення платі за обслуговування кредиту, що додатково свідчить про відсутність узгодженості умов щодо такого платежу, його правової природи та порядку нарахування, а також унеможливлює однозначне визначення його як погодженої сторонами обов`язкової складової кредитного зобов`язання.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлена позивачем плата за обслуговування кредиту не підтверджена належними доказами фактичного надання відповідних послуг, а її розмір є непропорційним предмету кредитного зобов`язання, у зв`язку з чим підстави для її стягнення відсутні.
Відтак, суд доходить висновку, що положення кредитних договорів щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості та вчинення банком дій в інтересах позичальника, за відсутності належного визначення змісту таких послуг, їх обсягу та фактичного надання, не відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а відтак є нікчемними відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.ч.5, 6 ст.12 зазначеного Закону. 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21.10.2020 у справі №194/1387/19. 
Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним у момент його вчинення (ab initio) та не потребує визнання його недійсним у судовому порядку. Такий правочин є недійсним незалежно від волі сторін та породжує відсутність будь-яких юридичних наслідків з моменту його вчинення (ipso iure), тобто не створює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків (erga omnes). Нікчемність правочину має імперативний характер та підлягає врахуванню судом з власної ініціативи (ex officio) незалежно від заяв сторін, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2023 у справі №359/12165/14-ц. При цьому Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 наголосив, що ініціювання спору про недійсність правочину не з метою захисту порушених цивільних прав та інтересів є неприпустимим, оскільки суперечить призначенню інституту недійсності правочину. Також у постанові від 21.12.2021 у справі №148/2112/19 Верховний Суд зазначив, що правовим наслідком недійсності правочину є відсутність юридичних наслідків, тобто «нівелювання» результатів, яких такий правочин мав би спричинити, зокрема щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування комісій за обслуговування кредиту, заборгованість по яким складає за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 – 9 639,10 грн., при розмірі основного боргу 10 922,97 грн., а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині є такими, що не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. 
У відповідності до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Підсумовуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановивши обставин неналежного виконання ОСОБА_1 кредитно-договірних зобов`язань, істотність їх порушення, часткову обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог із стягненням з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «ПРОФІТ КАПІТАЛ» заборгованості у загальному розмірі 31 322,37 грн., а саме: за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 942,15 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 5 205,09 грн.; за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 922,97 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 4 252,16 грн.
Окрім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує характер та складність справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, час, необхідний для підготовки процесуальних документів, а також принцип співмірності витрат на професійну правничу допомогу. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).
Згідно з наданим позивачем актом приймання-передачі наданих послуг до складу правничої допомоги увійшли, зокрема, консультація клієнта, аналіз наданих документів та складання проєкту позовної заяви. При цьому матеріали справи не містять відомостей про вчинення представником позивача інших процесуальних дій, зокрема підготовку окремих процесуальних документів (заяв, клопотань, заперечень), здійснення збору або аналізу значного обсягу доказів чи виконання інших робіт, які б свідчили про підвищену складність справи або значні витрати часу адвоката. Крім того, суд звертає увагу, що дана справа є типовою справою про стягнення заборгованості за кредитними договорами, правова позиція позивача ґрунтується на стандартному переліку письмових доказів, а позовна заява не містить складних правових конструкцій чи унікальних правових аргументів. Разом з тим, відповідно до зазначеного акта приймання-передачі правничої допомоги, у переліку наданих послуг та відомостях щодо клієнта і боржника кредитні договори, укладені з ОСОБА_1 , відображені окремо у позиціях №8 та №9, що свідчить про формальне поділення обсягу послуг за кожним договором окремо. Водночас позовні вимоги за вказаними договорами були об`єднані позивачем в одному позові, що свідчить про єдиний предмет спору та фактичну однорідність правовідносин. За таких обставин заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн. (по 7 000,00 грн. за кожним договором) є завищеними та непропорційними фактичному обсягу наданих послуг, а також не підтверджують необхідність їх подвійного обрахунку у межах одного судового провадження.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн., не відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності, а тому підлягають зменшенню до 7 000,00 грн., що, на переконання суду, є справедливим та співмірним розміром витрат з огляду на характер спору, обсяг виконаних робіт та ціну позову.
Відтак, позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню.
Разом з тим, відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі вищевикладеного та відповідно до доказів, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пропорційно до частково задоволених позовних вимог, що становить 58,63% від заявленої суми, а саме: судового збору у розмірі 1 775,32 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.4-5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273-274, 277, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитними договорами: №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 та №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019, у загальному розмірі 31 322,37 грн., а саме: за кредитним договором №Z.62.00408.005653987 від 02.09.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 942,15 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 5 205,09 грн.; за кредитним договором №Р99.00408.006040560 від 05.12.2019 заборгованість, що складається з: основного боргу – 10 922,97 грн., заборгованості по несплаченим відсоткам – 4 252,16 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» 1 775,32 грн. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати ухвалення судового рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ», код ЄДРПОУ 39992082, юридична адреса: м. Київ, вул. Набережно-Лугова,
буд. 8.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: 
АДРЕСА_1 .

Рішення суду складено та підписано без проголошення 13 липня 2026 року.

Суддя О.І. Євтушенко