Справа 206/1827/26 
Провадження 2/206/1750/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Ільїній І.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла вказана позовна заява, яка обґрунтована тим, що 17 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІРБІС» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 13322724, на виконання умов якого ОСОБА_1 було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 5 700,00 гривень. 01 вересня 2025 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «ІРБІС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» було укладено договір факторингу № 01092025/1, відповідно до умов якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 13322724 від 17 лютого 2022 року. Відповідач умови кредитного договору не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 20 748,00 гривень, з яких: 5 700,00 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 15 048,00 гривень – заборгованість за відсотками. Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 20 748,00 гривень, судовий збір у сумі 2 662, 40 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 500,00 гривень. 
Ухвалою суду від 08 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. 
Ухвалою суду від 02 вересня 2026 року було вирішено питання щодо проведення заочного розгляду справи. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 276, 277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.
Представник позивача Міньковська А.В. в прохальній частині позовної заяви просила суд проводити розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подачу відзиву не скористалася, та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов,а саме, що відповідач не подав відзив.    Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІРБІС» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 13322724.
Договір укладено в електронній формі. Відповідно до умов договору відповідач акцептувала пропозицію кредитодавця шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 790235.
З довідки про ідентифікацію клієнта вбачається, що під час укладення договору було зазначено дані клієнта ОСОБА_3 , номер мобільного телефону НОМЕР_1 , а також використано одноразовий ідентифікатор 790235. Також зазначено номер банківської картки № НОМЕР_2 позичальника.
Відповідно до п. 3.1 договору за цим договором ТОВ «ФК «ІРБІС» надало клієнту кредит у розмірі 5 700,00 гривень, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити передбачені договором проценти у строки та на умовах договору.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити Товариству стандартну процентну ставку у розмірі 3 %. Стандартна процентна ставка застосовується у межах строку, визначеного п. 4.2 цього Договору та у межах нового стандартного періоду строку кредитування, якщо відбулось продовження строку кредитування за ініціативою клієнта. 
Згідно з умовами договору пільговий період становив 30 календарних днів з 17 лютого 2022 року по 19 березня 2022 року із пільговою процентною ставкою 2,8 % за кожен день користування кредитом, а стандартний період становив 60 календарних днів з 20 березня 2022 року по 18 травня 2022 року із стандартною процентною ставкою 3 % за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 4.2 договору відповідач зобов`язувався повністю повернути кредит та сплатити проценти, нараховані за кредитом, до 18 травня 2022 року. 
Надання відповідачу кредитних коштів підтверджується довідкою виданою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 3152_251021114824 від 21 жовтня 2025 року, відповідно до якої 17 лютого 2022 року о 13 год. 39 хв. 42 сек. було успішно перераховано кошти у сумі 5 700,00 гривень на платіжну картку клієнта з маскою № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua – 138536219, призначення платежу: зарахування 5 700,00 гривень на картку № НОМЕР_2 . 
Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 5 700,00 гривень.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 13322724, складеним ТОВ «ФК «Ірбіс», 17 лютого 2022 року відповідачу видано кредит у сумі 5 700,00 гривень.
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися: з 17 лютого 2022 року по по 19 березня 2022 року у розмірі 159,60 гривень за день, що відповідає 2,8 % від суми кредиту 5 700,00 гривень; з днів з 20 березня 2022 року по 18 травня 2022 року у розмірі 171,00 гривень за день, що відповідає 3 % від суми кредиту 5 700,00 гривень.
Відповідно до розрахунку наданого кредитором заборгованість відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року становить 20 748,00 гривень, з яких: 5 700,00 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 15 048,00 гривень – заборгованість за відсотками.
01 вересня 2025 року між ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Ірбіс» укладено договір факторингу № 01092025/01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Ірбіс» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Позика» права грошової вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Позика» зобов`язалося прийняти такі права вимоги та сплатити суму фінансування на умовах, визначених договором . Відповідно до умов договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.
Згідно з актом приймання-передачі реєстру прав вимог до договору факторингу № 01092025/01 від 01 вересня 2025 року ТОВ «ФК «Ірбіс» передало, а ТОВ «ФК «Позика» прийняло реєстр прав вимог за договором факторингу.
Оплата суми фінансування за договором факторингу підтверджується платіжною інструкцією № 6054383 від 02 вересня 2025 року на суму 3 490 472 грн 17 коп. 
Як вбачається з витягу з додатку до договору факторингу № 01092025/01 від 01 вересня 2025 року, ТОВ «ФК «Позика» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року у загальній сумі 20 748,00 гривень.
Всупереч умовам кредитного договору відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів у повному обсязі не виконала.
Після відступлення права грошової вимоги відповідач заборгованість за кредитним договором ні на користь первісного кредитора ТОВ «ФК «Ірбіс», ні на користь нового кредитора ТОВ «ФК «Позика» не сплачувала. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають установленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили.  Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд вважає, що спірні правовідносини сторін врегульовані положеннями ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про електронну комерцію» в редакціях, чинних на момент укладення договору.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.
За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилався ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною або сторонами.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається у письмовій формі, у тому числі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами законодавства про електронні документи та з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За змістом п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
За змістом ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти однією стороною та її прийняття другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; або вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.
Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Зміст наведених норм права свідчить про те, що договір споживчого кредиту може бути укладений в електронній формі, а використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного правочину, якщо такий спосіб погоджений сторонами та відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Судом встановлено, що 17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 13322724 в електронній формі. Договір підписаний кредитодавцем електронним підписом та відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором 790235.
Відповідач дійсність укладеного договору у встановленому законом порядку не оскаржувала, доказів неукладення договору, використання її персональних даних іншою особою, відсутності її волевиявлення на укладення договору або недійсності такого правочину суду не подала.
Отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, відсутності даних про нікчемність договору та відсутності доказів його оспорення відповідачем, суд доходить висновку, що договір про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року укладений між ТОВ «ФК «Ірбіс» та ОСОБА_1 у належній електронній формі та є підставою для виникнення у сторін відповідних цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Судом встановлено, що сторони погодили істотні умови договору, зокрема суму кредиту, строк кредитування, процентну ставку, порядок повернення кредиту, порядок сплати процентів та загальну вартість кредиту для споживача.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 5 700,00 гривень зі сплатою процентів за пільговою процентною ставкою 2,8 % за кожен день користування кредитом протягом пільгового періоду з 17 лютого 2022 року по по 19 березня 2022 року та за стандартною процентною ставкою 3 % за кожен день користування кредитом протягом стандартного періоду з 20 березня 2022 року по 18 травня 2022 року.
Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, яка є додатком до договору, сторони погодили загальну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, проценти за користування кредитом, суми платежів за розрахунковий період та дати платежів.
Відповідно до п. 4.2 договору відповідач зобов`язався повністю повернути кредит та сплатити проценти, нараховані за кредитом, до 18 травня 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
За змістом ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник є таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Судом встановлено, що кредитодавець виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу кредитні кошти у сумі 5 700,00 гривень, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування 17 лютого 2022 року грошових коштів на платіжну картку відповідача.
Відповідач доказів повернення кредиту, сплати процентів або повного чи часткового погашення заборгованості суду не надала.
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися з 17 лютого 2022 року по 18 травня 2022 року, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. Розрахунок не містить нарахування договірних процентів після 18 травня 2022 року.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 висловила правову позицію, за змістом якої договірні проценти за користування кредитом можуть нараховуватися у межах погодженого сторонами строку кредитування; після спливу такого строку права та інтереси кредитора можуть забезпечуватися іншими передбаченими законом способами, зокрема відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим у цій справі підстав для зменшення заявленої до стягнення суми процентів з мотивів їх нарахування поза межами строку кредитування суд не вбачає, оскільки проценти у сумі 15 048,00 гривень нараховані позивачем саме в межах погодженого сторонами строку кредитування - з 17 лютого 2022 року по 18 травня 2022 року.
На відміну від випадків, коли кредитор нараховує проценти після спливу визначеного договором строку кредитування, у цій справі останнє нарахування процентів здійснене 18 травня 2022 року, тобто на кінцеву дату виконання зобов`язання, визначену договором. Штрафні санкції, пеня, комісії або проценти за період після 18 травня 2022 року позивачем до стягнення не заявлені.
Відповідач правильність розрахунку заборгованості не спростувала, альтернативного розрахунку суду не подала, доказів сплати кредиту або процентів не надала.
Водночас кінцевий строк виконання зобов`язання за договором визначений 18 травня 2022 року, а позов подано до суду у березні 2026 року. Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення.
Відповідач заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до ухвалення рішення суду не подав, у зв`язку з чим підстав для застосування позовної давності з ініціативи суду немає.
З огляду на викладене суд вважає доведеним, що заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року становить 20 748,00 гривень, з яких: 5 700,00 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 15 048,00 гривень – заборгованість за відсотками.
Щодо переходу права вимоги суд зазначає таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що договір факторингу є підставою для заміни кредитора у зобов`язанні, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу таких прав.
Судом встановлено, що 01 вересня 2025 року між ТОВ «ФК «Позика» та ТОВ «ФК «Ірбіс» укладено договір факторингу № 01092025/01, за умовами якого ТОВ «ФК «Ірбіс» відступило ТОВ «ФК «Позика» права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідному реєстрі прав вимог.
На виконання договору факторингу сторонами складено акт приймання-передачі реєстру прав вимог, а оплата суми фінансування підтверджується платіжною інструкцією № 6054383 від 02 вересня 2025 року на суму 3 490 472 грн 17 коп.

Як убачається з витягу з додатку до договору факторингу № 01092025/01 від 01 вересня 2025 року, ТОВ «ФК «Позика» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року у загальній сумі 20 748,00 гривень.
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт укладення договору факторингу, передачу реєстру прав вимог або перехід до позивача права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року.
Доказів виконання відповідачем зобов`язання перед первісним кредитором ТОВ «ФК «Ірбіс» або новим кредитором ТОВ «ФК «Позика» матеріали справи також не містять.
З урахуванням презумпції правомірності правочину та меж судового розгляду, визначених ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «Позика» є належним кредитором за вимогою до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено факт укладення кредитного договору, факт надання відповідачу кредитних коштів, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання, розмір заборгованості та факт переходу права вимоги до позивача.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подала, доказів на спростування доводів позивача або на підтвердження належного виконання зобов`язання суду не надала.
За таких обставин позовні вимоги ТОВ «ФК «Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 13322724 від 17 лютого 2022 року у розмірі 20 748,00 гривень є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Також, згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, а також на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу.
Так, згідно з положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, судом встановлено, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання професійної правничої допомоги № 39493634 від 02 січня 2026 року укладеного між ТОВ «ФК «ПОЗИКА» та ФОП ОСОБА_4 ; та додатковою угодою до угодою № 13322724 від 16 лютого 2026 року до даного Договору.
Зокрема, ФОП ОСОБА_4 надано правові та юридичні послуги у вигляді: письмова консультація клієнта щодо спірних правовідносин - 0,5 години, вартістю 500 грн 00 коп.; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «Позика» - 1 година, вартістю 1500 грн 00 коп.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат - 2 години, вартістю 3000 грн 00 коп.; формування додатків до позовної заяви - 0,5 години, вартістю 500 грн 00 коп. Загальна вартість наданих послуг – 5 500,00 гривень.
Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 5 500,00 гривень, витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатським бюро обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ПОЗИКА».
Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПОЗИКА» (07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, буд. 21/1, ЄДРПОУ 39493634, IBAN: НОМЕР_4 в ПуАТ «КБ «АКОРД БАНК», МФО: 380634) заборгованість за кредитним договором № 13322724 від 17 лютого 2022 року року у розмірі 20 748,00 гривень, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 662,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом міста Дніпра за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук