КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 363/107/24
номер провадження: 22-ц/824/7320/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 грудня 2025 року, у складі судді Свєтушкіної Д.А., у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до Димерської селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду з позовом до Димерської селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа: державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням 24 сесії 7 скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 21 грудня 2018 року №256-24-VIІ затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку площею 0,2000 га з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на території Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області (в межах населеного пункту) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд. 
Вказував, що на підставі зазначеного рішення реєстратором Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Одрихівським О.Т. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52226103 від 14 травня 2020 року) Однак окружною прокуратурою встановлено, що вказане вище рішення Ясногородської сільської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд прийняте з порушенням вимог законодавства, оскільки спірна ділянка відноситься до категорій земель лісогосподарського призначення державної власності, які використовуються для ведення лісового господарства. 
Зазначав, що з листа ДП «Димерське лісове господарство» від 01 листопада 2021 року №01-952 вбачається, що спірна земельна ділянка частково накладається на територію кварталу 60 виділу 8 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп». Філії ДП «Ліси України», в тому числі, філію «Димерське лісове господарство» ДП «Ліси України» створено наказом ДП «Ліси України» від 14 рудня 2020 року №18. Наказом ДП «Ліси України» від 05 січня 2023 року №217 за філією «Димерське лісове господарство» закріплено майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 05 січня 2023 року №48 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Димерське лісове господарство». Право постійного користування ДП «Ліси України» (як правонаступника ДП «Димерське лісове господарство») землями лісогосподарського призначення кварталу №60 Ясногородського лісництва, відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (далі - ЛК України) підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, а саме, проєктом організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерський лісгосп» Київського лісового господарства за 2015 рік, який затверджений Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства планшетом №6 до лісовпорядкування Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство» за 2014 рік. 
Вважав, що в силу положень ст.ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному ЛК України. Крім того, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 14 лютого 2019 року №94 з долученими картографічними матеріалами, відповідно до яких земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 накладається на виділ №7, 8 кварталу №60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року. Ясногородською сільською радою спірна земельна ділянка відведена відповідачу всупереч вимогам ст.ст.20, 56, 84, 116, 122, 141, 142, 149 ЗК України ст.ст. 5, 7, 57 ЛК України. Зазначав, що зайняття земельних ділянок шляхом часткового накладення треба розглядати як таке, що не пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном. Тому ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення негаторного позову у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
З урахуванням наведеного, керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області просив:
усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним рішення 24 сесії 7 скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 21 грудня 2018 року №256-24-VIІ в частині затвердження проекту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2000 га, кадастровий номер 3221889001:21:047:6007; 
усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52226103 від 14 травня 2020 року про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,2000 га, кадастровий номер 3221889001:21:047:6007;
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 у Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих за ОСОБА_1 .
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що керівником Вишгородської окружної прокуратури, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, не доведено належними та допустимими доказами, що земельна ділянка площею 0,2000 га з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007, яка передана ОСОБА_1 у власність рішенням Ясногородської сільської ради від 21 грудня 2018 року № 256-24-VII, на момент її відведення належала до земель лісогосподарського призначення державної власності та перебувала у постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України». Суд зазначив, що згідно з даними ГУ Держгеокадастру у Київській області спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а відповідно до проекту землеустрою щодо встановлення та зміни меж села Ясногородка 2009 року, листа Димерської селищної ради та викопіювання з генерального плану села Ясногородка, затвердженого рішенням Ясногородської сільської ради від 04 грудня 2009 року № 226-22-V, розташована в межах населеного пункту.
Посилання прокурора на лист ДП «Димерське лісове господарство», лист ВО «Укрдержліспроект», планово-картографічні матеріали лісовпорядкування та планшет № 6 кварталу 60 Ясногородського лісництва суд першої інстанції визнав недостатніми для підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, оскільки відповідні висновки не є результатом геодезичних робіт на місці безпосереднього дослідження. Натомість суд першої інстанції врахував висновок експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, яким технічно не встановлено накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на землі лісогосподарського призначення виділів № 7, 8 кварталу № 60 Ясногородського лісництва через відсутність розробленої документації із землеустрою, актуальних геопросторових даних щодо меж цих земель, правовстановлюючих документів та неможливість достовірного визначення конфігурації і меж кварталу 60. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність порушення права держави та відсутність підстав для визнання недійсним рішення Ясногородської сільської ради, скасування рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Одрихівського О.Т. № 52226103 від 14 травня 2020 року і скасування державної реєстрації земельної ділянки.
У грудні 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Савенецька - Фурс Т.В. подала до суду першої інстанції заяву, у якій просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 67 000 грн 00 коп., а також понесені витрати при замовленні експертизи у розмірі 12 000 грн 00 коп. 
Заява мотивована тим, що 28 листопада 2025 року Вишгородським районним судом Київської області ухвалено рішення, яким у задоволенні позову Вишгородської окружної прокуратури Київської області відмовлено. Однак судом не вирішено питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, а також витрат на проведення експертизи, на підтвердження чого у порядку, передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, відповідачем долучені докази щодо розміру цих витрат.
Додатковим рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Савенецької-Фурс Т.В. про ухвалення додаткового рішення у даній справі задоволено частково.
Стягнуто з Вишгородської окружної прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн 00 коп. та витрати на проведення експертизи в розмірі 12 000 грн 00 коп., а всього 52 000 грн 00 коп.
У частині вимоги заяви про відшкодування судових витрат у більшому розмірі відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави було відмовлено, однак питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та витрат на проведення експертизи судом не вирішено. Встановивши, що представник відповідача у встановлений процесуальним законом строк подала заяву про ухвалення додаткового рішення та надала докази понесення відповідних витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України. Водночас, врахувавши заперечення прокурора, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, критерії реальності, необхідності, розумності та співмірності судових витрат, суд першої інстанції визнав заявлений розмір витрат на правничу допомогу у сумі 67 000 грн 00 коп. завищеним та зменшив його до 40 000 грн 00 коп. Крім того, суд визнав документально підтвердженими і співмірними витрати відповідача на проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою у розмірі 12 000 грн 00 коп., оскільки відповідний висновок експертів був визнаний належним і допустимим доказом та покладений в обґрунтування рішення у справі. За таких обставин суд частково задовольнив заяву представника відповідача та стягнув з Вишгородської окружної прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у загальному розмірі 52 000 грн 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 грудня 2025 року, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішенням, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Савенецької -Фурс Т.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову судом першої інстанції безпідставно надано перевагу висновку експерта №32/03-2025 від 05 травня 2025 року, який наданий відповідачем, про те, що відповідно до наданих на дослідження координат меж земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 та за відсутності більш конкретизованих геопросторових даних на межі земель лісогосподарського призначення виділу №7, 8 кварталу №60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп», згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, неможливо стверджувати про наявність порушення меж або накладанні досліджуваної земельної ділянки на межі земель лісогосподарського призначення виділу № 7, 8 кварталу №60 Ясногородсысого лісництва ДП «Димерський лісгосп».
Вказує, що спірна земельна ділянка частково відведена у приватну власність за рахунок земель лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Димерське лісове і господарство», цільове призначення якої не змінювалось уповноваженим органом та право постійного користування на неї не припинилась у встановленому законом порядку. 
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновків, що подані прокурором докази не можуть бути взяті судом до уваги відповідно до положень ч.6 ст.95 ЦПК України, оскільки їх походження не підтверджено стороною позивача та прокурор не надав оригіналів цих документів. Проте прокурор не є розпорядником оригіналів вказаних документів, які долучені до справи як докази, а належним розпорядником являється ДСГП «Ліси України». Разом з тим, вказані докази отримані прокурором у відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», а тому відповідно до вимог ст.78 ЦПК України є допустимими.
Зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у справі №363/99/24, яка набрала законної сили, за аналогічним позовом Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації до Димерської селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа: ДП «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3221889001:21:043:1054, частково задоволено апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, мотивувальну частину оскаржуваного рішення, яким відмовлено у задоволені позову, викладено в редакції цієї постанови. Зокрема, судом апеляційної інстанції визнано доведеними обставини протиправності відведення у приватну власність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з огляду на її обмеженість у цивільному обороті. Однак, у задоволенні позову відмовлено з підстав обрання неефективного способу захисту оскільки, на думку суду, належними способом є вимоги віндикаційного характеру.
Також вважає неналежним висновок експерта наданий стороною відповідача, оскільки експерт по суті зробив висновок про те, що наявність порушення меж (або накладання, а також площі у разі виявлення такого) земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на межі земель лісогосподарського призначення виділу № 7, 8 кварталу №60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп» технічно не встановлено через відсутність розробленої документації із землеустрою на землі Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство», а саме, актуальних геопросторових даних щодо його меж та правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Тобто фактично експерт не мав у своєму розпорядженні достатньо даних для встановлення факту накладення земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення та технічно не встановив такий факт.
Крім того, зазначає, що прокурором вживались процесуальні дії для приведення у відповідність вимогам Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» обраного способу захисту у спірних правовідносинах. Вказує, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у зазначеній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Разом з тим, Вишгородською окружною прокуратурою 28 листопада 2025 року подано клопотання, у якому прокурор просив суд повернутися зі стадії судового розгляду справи по суті до стадії підготовчого судового засідання. 
Вважає, що відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року, належним та ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є саме віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, яка накладається на землі лісогосподарського призначення, на користь власника. Однак вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вказаного клопотання.
Щодо додаткового рішення суду прокурор зазначив, що у порушення вимог ч.2 ст.137 ЦПК України відповідачем не долучено доказів на підтвердження факту оплати за угодою про надання юридичної допомоги №06/09/2024 від 06 вересня 2024 року та, як наслідок, не підтверджено здійснення витрат на правову допомогу в сумі 67 000 грн 00 коп. Крім того, заявлені витрати є неспівмірними з фактично виконаним обсягом роботи у вказаному розмірі.
Крім того, зазначає, що відповідачем не обґрунтовано чому він у відзиві зазначив про витрати на правову допомогу у розмірі 35 000 грн 00 коп., а в долученій до заяви про винесення додаткового рішення копії угоди про надання правничої допомоги вже станом на 06 вересня 2024 року була вказана сума вартості юридичних послуг 67 000 грн 00 коп. Тобто ОСОБА_1 станом на 23 вересня 2024 року мав укладену угоду з адвокатським об`єднанням «Український правовий альянсі» на суму 67 000 грн 00 коп., однак у відзиві вказав суму 35 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. 
Вказує, що опрацюванням заяви про ухвалення додаткового рішення встановлено, що в суму гонорару включено клопотання про залишення без розгляду відповіді на відзив на позовну заяву від 28 грудня 2023 року, заперечення на заяву від 19 листопада 2024 року про зміну предмета позову, клопотання про зупинення провадження у справі, заява про зловживання процесуальними правами, в задоволенні яких судом було відмовлено. Тому витрати щодо вказаних документів не можуть бути покладені на позивача. Також адвокатом Савенецькою-Фурс Т.В. у заяві про ухвалення додаткового рішення вказано, що на виконання умов договору адвокатом АО «Український правовий альянс» підготовлено та подано відзив на позовну заяву, однак вказані дані є невірними, оскільки відзив подавався особисто відповідачем та додатки до вказаного відзиву (відповідь Димерської селищної ради та інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку) отримані безпосередньо відповідачем, а не його представником.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Савенецька-Фурс Т.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Вказує, що при ухвалені рішення у справі суд дійшов до правомірного висновку, що в матеріалах копії з Проекту організації та розвитку лісового господарства Димерського Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Том-ІІ Книга-1 Таксаційний опис, поквартальні суми площ та загальних запасів насаджень Ясногородського лісництва» (Ірпінь-2004) та Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Димерське лісове господарство» Київського обласного та міста Києва управління лісового та мисливського господарства Ясногородське лісництво Таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків» (Ірпінь-2015) тощо, в яких містяться фотокопії графічних зображень «Планшет №6» та інші фрагменти, які не містять, будь-яких розмірів та одиниць вимірювання, кадастрового номеру земельної ділянки лісогосподарського призначення, координат поворотних точок зазначеної земельної ділянки, дати складання, підпису та печатки сертифікованого інженера-геодезиста, землевпорядника або іншої особи, яка має право складати та посвідчувати достовірність таких документів, внаслідок чого вони не можуть вважатись такими що складені у відповідності до вимог ЗК України, Закону України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність», Закону України «Про землеустрій» та не містять ознак формування земельної ділянки як об`єкта земельних відносин, в тому числі, для обґрунтування режимних обмежень у використанні тощо. Заперечуючи щодо безпідставності клопотання прокуратури у суді першої інстанції про повернення зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження просить врахувати, що ухвала про відкриття провадження у даній справі була прийнята судом 06 червня 2024 року. 19 листопада 2024 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, яку суд ухвалою від 16 січня 2025 року задовольнив та змінив предмет позову. На стадії підготовчого провадження відбулось шість судових засідань, на два з яких позивач не прибув з невідомих причин. Ухвалою суду від 01 серпня 2025 року було закрито підготовче провадження та було призначено розгляд справи по суті на 18 вересня 2025 року. 18 вересня 2025 року відбувся розгляд справи по суті та дослідження доказів у справі, де сторони мали можливість звернути увагу суду на докази, які суд повинен звернути додаткову увагу. Судові дебати та стадію оголошення рішення у справі суд призначив на 28 листопада 2025 року. Саме у судовому засіданні 28 листопада 2025 року представник позивача заявив клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження з тих підстав, що позивач фактично з власної волі не здійснив певні процесуальні дії та виявив бажання вчинити відповідні процесуальні дії. Звертає увагу на те, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до цивільного кодексу України щодо посилення захисту добросовісного набувача», при цьому з 09 квітня 2025 року по 01 серпня 2025 року - дату закриття підготовчого провадження, позивач мав достатньо часу для зміни предмета позову, що вже робив 19 листопада 2024 року та мав достатньо часу для подачі до суду будь-яких доказів у справі.
Відповідач Димерська селищна рада і третя особа: ДСГП «Ліси України», не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що рішенням 24 сесії 7 скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 21 грудня 2018 року № 256-24-VIІ затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передано у власність земельну ділянку кадастровий номер 3221889001:21:047:6007, площею 0,2000 га на території Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області (в межах населеного пункту) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд та вилучено зазначену земельну ділянку із земель запасу Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області.
На підставі зазначеного рішення реєстратором Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Одрихівським О.Т. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52226103 від 14 травня 2020 року).
З листа начальника ГУ Держгеокадастру у Київській області Черненко Н. №10-10-0.331-12961/2-21 від 15 листопада 2021 року вбачається, що за інформацією відділу №1 Управління у Вишгородському району ГУ Держгеокадастру у Київській області відповідно до даних, які містяться у НКС ДЗК, земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель Відділу відсутня документація із землеустрою щодо спірної земельної ділянки. Відповідно до розробленого у 2009 році ТОВ «Київський регіональний інститут земельної реформи» проекту землеустрою щодо встановлення та зміни межі села Ясногородка в межах Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 розташована в межах населеного пункту села Ясногородка.
Відповідно до листа директора ДП «Димерський лісгосп» Глущенка В. №01-952 від 01 листопада 2021 року підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 частково накладається на територію кварталу №60 виділ 7, 8 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп». ДП «Димерське лісове господарство» не здійснювало та не надавало будь-яких погоджень/висновків на зміну цільового призначення та/або вилучення з постійного користування зазначеної земельної ділянки.
Згідно з листом першого заступника начальника управління Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства Р.Гузенко №04-48/2016 від 01 листопада 2021 року, управління не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007.
З листа заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України Федорчука В. від 10 жовтня 2023 року вбачається, що Кабінетом Міністрів України рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Димерське лісове господарство» земельної ділянки із кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 не приймалось.
У відповідності до наказу Державного агентства лісових ресурсів України №944 від 28 жовтня 2022 року «Про припинення Державного підприємства «Димерське лісове господарство» та затвердження складу комісії з припинення, припинено ДП «Димерське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме, приєднання до ДСГП «Ліси України».
Наказом генерального директора ДСГП «Ліси України» Лицури І. №217 від 05 січня 2023 року «Про закріплення майна за філією «Димерське лісове господарство»: закріплено за філією «Димерське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» майно, права та обов`язки, які передані за передавальним актом, затвердженим наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 05 січня 2023 року №48 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Димерське лісове господарство».
На підтвердження заявлених позовних вимог прокурором надано суду першої інстанції: 
копії проектів організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерський лісгосп» по 60 кварталу за 2003, 2014 роки;
копію планшету № 6 лісовпорядкування за 2003, 2014 роки;
копію плану лісонасаджень ДП «Димерський лісгосп» Ясногородського лісництва; копію протоколу другої лісовпорядної наради з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Димерського лісгоспу на 2004-2013 роки від 14 квітня 2005 року,;
копію протоколу першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 03 червня 2014 року;
копію протоколу другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт виконаних ДП «Димерський лісгосп» ЖОКАМ «Житомироблагроліс» основні положення проекту організації та розвитку лісового господарства на ревізійний період 2015 і наступні роки;
фрагмент з публічної кадастрової карти України станом на 12 листопада 2021 року нанесеними межами кварталу № 60 Ясногородського лісництва, ДП «Димерський лісгосп» за матеріалами лісовпорядкування 2014 року долучений до листа ВО «Укрдержліспроект» № 94 від 14 лютого 2019 року.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з листом селищного голови села Ясногородка Підкурганного В. №34 від 18 вересня 2024 року генеральний план села Ясногородка Вишгородського району Київської області розроблено ДП «Український науково-дослідний інститут цивільного будівництва «УКРНДПІЦІВІЛБУД» було затверджено рішенням Ясногородської сільської ради № 226-22-V від 04 грудня 2009 року. Земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 відповідно до рішень генерального плану села Ясногородка знаходиться в межах населеного пункту. До вказаного листа також додано викопіювання з генерального плану села Ясногородка (М 1:2000), на якій вказано спірну земельну ділянку на зазначеному плані (а.с.155-156, т.1).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини(далі - ЄСПЛ), що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, §35).
Відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Колегія судді погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку прокурором було дотримано порядок, передбачений ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Так, листом № 54/1-6225 вих-23 від 28 вересня 2023 року повідомлено Вишгородську районну державну адміністрацію про те, що Вишгородською окружною прокуратурою встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого лісогосподарського державного підприємства. Відповідно до відповіді першого заступника голови адміністрації Мадяра І. від 12 жовтня 2023 року №6412-23, Вишгородська районна державна адміністрація у зв`язку з неналежним кадровим та фінансовим забезпеченням просить розглянути питання щодо звернення прокуратури до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки на користь держави в собі Вишгородської районної державної адміністрації. Встановивши бездіяльність зазначеного органу, листом № 54-8302вих-23 від 20 грудня 2023 року Вишгородську районну державну адміністрацію було повідомлено про звернення до суду з вказаним позовом.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ для всіх потреб. Отже розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення в межах сіл, селищ Вишгородського району на даний час покладено на Вишгородську районну адміністрацію, у відповідності до вимог ст. 122 ЗК України. Тож прокурор доводячи у своєму позові, що спірна земельна ділянка частково накладається на землі лісового фонду, правомірно звернувся з вказаним позовом в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації.
Згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст.122 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Рада міністрів Автономної Республіки Крим на території Автономної Республіки Крим передає земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст, що не входять до складу певного району, та за межами населених пунктів для всіх потреб, а також погоджує передачу таких земель у власність або у користування районними державними адміністраціями на їхній території для будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-2 та 9 ст. 149 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч. 1-2 та 7 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Згідно зі ст.55 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до ст.ст. 56-57 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
У відповідності до ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташовування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Згідно зі ст.48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиленні або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягара доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 753/8215/19 (провадження № 61-8605св20)).
Вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224 цс 14).
Так пунктом 5 Розділу VII Прикінцевих положень ЛК України встановлено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 01 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Тож відсутність у лісогосподарського підприємства державного акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Законодавцем визначено, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.
Разом з тим, прокурором до позовної заяви не додано матеріалів лісовпорядкування, які б відповідали вимогам чинного законодавства та підтверджували б відношення оспорюваної земельної ділянки до земель лісового фонду, з ідентифікацією частини земельної ділянки, яка за версією позивача накладається на землі державного лісового фонду, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що подані прокурором до суду копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року, (а.с.37-42, т.1), планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року (а.с.33-36, т.2), зроблені не з оригіналів, а вже з копій, оскільки на даних документах уже стоїть напис «копія вірна». 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість беззаперечного встановлення відповідності поданих прокурором копій планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003-2014 років їхнім оригіналам. Оскільки доказування у цивільному процесі не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідні копії за відсутності підтвердження їх походження та відповідності оригіналам не можуть бути покладені в основу судового рішення з урахуванням положень статей 12, 81 ЦПК України.
Так, за клопотанням представника відповідача судом було поставлено питання щодо надання оригіналів планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003-2014 років, відповідність копіям яких заперечувалася стороною відповідача. Водночас прокурор належним чином оформлених оригіналів цих матеріалів суду не надав, у судовому засіданні повідомив про їх відсутність у нього та не заявив клопотання про витребування таких документів у відповідного розпорядника.
За таких обставин, з урахуванням положень ч.6 ст.95 ЦПК України, подані прокурором копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003-2014 років не можуть бути взяті судом до уваги як належні письмові докази, оскільки їх походження, достовірність та відповідність оригіналам стороною позивача належним чином не підтверджені.
Також судом першої інстанції правильно зазначено, що лист ВО «Укрдержліспроект» № 94 від 14 лютого 2019 року, на який прокурор посилається як на доказ накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, не може сам по собі беззаперечно підтверджувати такі обставини. Зі змісту зазначеного листа не вбачається, що відповідні висновки зроблені за результатами виїзду фахівців на місце розташування земельної ділянки, проведення її огляду в натурі, інструментальних замірів, геодезичної зйомки, встановлення координат поворотних точок чи іншого безпосереднього дослідження фактичних меж земельної ділянки на місцевості.
Таким чином вказані у листі ВО «Укрдержліспроект» № 94 від 14 лютого 2019 року відомості мають інформаційний характер та ґрунтуються на зіставленні наявних картографічних матеріалів, а не на результатах проведення геодезичних робіт або безпосереднього землевпорядного дослідження спірної земельної ділянки в натурі. 
За таких обставини лист ВО «Укрдержліспроект» № 94 від 14 лютого 2019 року не є достатнім доказом для достовірного встановлення факту накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на землі лісогосподарського призначення.
Як зазначалося вище, цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на засадах змагальності сторін та диспозитивності, а тому саме учасник справи, який посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог чи заперечень, зобов`язаний довести їх належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Відповідно до ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а обставини, які за законом або за характером спірних правовідносин мають підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У спірних правовідносинах питання фактичного накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на землі лісогосподарського призначення, визначення її меж, конфігурації, координат поворотних точок та співвідношення з межами кварталу № 60 Ясногородського лісництва потребує спеціальних знань у сфері землеустрою, геодезії та картографії. 
Саме тому такі обставини мають підтверджуватися не припущеннями, листами інформаційного характеру чи копіями картографічних матеріалів невстановленого походження, а належними технічними та спеціальними доказами, зокрема висновком земельно-технічної експертизи або іншими доказами, які дають можливість достовірно встановити фактичне розташування і межі відповідних земельних ділянок. 
Даний підхід узгоджується також із положеннями ст. 103 ЦПК України щодо призначення експертизи у разі необхідності спеціальних знань для з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2022 року у справі №619/2766/19 викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2024 року у справі №686/27476/21.
Судом першої інстанції встановлено, що за ініціативою відповідача ОСОБА_1 було проведено комплексну судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, за результатами якої складено висновок експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року (а.с.120-147, т.2).
Вказана експертиза стосувалася саме спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 та була проведена з метою дослідження документальних даних, наданих на експертизу, а також встановлення обставин щодо можливого накладення цієї земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, зокрема в межах кварталу № 60 Ясногородського лісництва, на які посилався прокурор як на підставу заявлених позовних вимог.
Експертизу виконано судовим експертом Контимировою В.В., кандидатом юридичних наук, яка має вищу будівельно-технічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 10.7 «Розподіл земель і визначення порядку користування земельними ділянками», стаж експертної роботи 19 років. Свідоцтво судового експерта № 27/21/П видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією Міністерства юстиції України 01 червня 2021 року.
Для проведення дослідження з питань землеустрою також було залучено сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , яка має вищу землевпорядну освіту за спеціальністю «Землевпорядкування та кадастр», кваліфікацію інженера-землевпорядника, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, стаж роботи понад 20 років. Кваліфікаційний сертифікат № 000721, виданий Державним агентством земельних ресурсів України 23 січня 2013 року, а також статус судового експерта за спеціальністю 10.20 «Дослідження з питань землеустрою».
Зі змісту вказаного висновку експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року вбачається, що об`єктами дослідження були як документальні дані, надані на дослідження, так і безпосередньо земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007. Тобто експертне дослідження не обмежувалося лише аналізом письмових чи картографічних матеріалів, а стосувалося також фактичного об`єкта натурного дослідження - спірної земельної ділянки.
За результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою наявність порушення меж (або накладення, а також площі у разі виявлення такого) земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на межі земель лісогосподарського призначення виділу № 7, 8 кварталу № 60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп» значених у проекті організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства 2015 року та планшеті № 6 кварталу 60 за 2014 рік та проекті організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерське лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства 2004 року планшеті № 6 кварталу 60 за 2003 рік згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, технічно не встановлено через відсутність розробленої документації із землеустрою на землі Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство», а саме, актуальних геопросторових даних щодо його меж та правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
В межах генерального плану села Ясногородка за 2009 рік та відповідно до проекту землеустрою щодо встановлення та зміни межі села Ясногородка 2009 року, встановлених відповідно до генерального плану села Ясногородка 2009 року, затвердженого рішенням Ясногородської сільської ради № 226-22-V від 04 грудня 2009 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 була сформована за рахунок земель запасу категорії земель житлової, негромадської забудови.
Під час дослідження поставлених на вирішення експертизи питань встановлено таке.
При проведенні дослідження шляхом оцифрування, накладка зведення та порівняння, всіх наявних графічних матеріалів з кадастрове інформацією, за допомогою програмного комплексу AutoCAD, встановити достовірну конфігурацію та межі кварталу 60 неможливо, оскільки за матеріалами лісовпорядкування різних років його межі кожен раз змінювалися.
З огляду на зазначені вимоги та за результатами візуального огляду досліджуваної та прилеглої території експертом не виявлено зовнішніх ознак можливого накладання меж земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на територію лісогосподарського призначення в частині перетину або порушення меж тощо.
3a допомогою картографічного сервісу https://opendatabot.ua ідентифіковано земельну ділянку з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 відповідно до даних внесених до Державного земельного кадастру.
При цьому, ідентифікувати земельну ділянку Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарства» в такий спосіб не надається за можливе.
В Державному земельному кадастрі не міститься інформації, що могла б відображати достовірні дані та не містить індентифікаційні відомості (про конфігурацію, проміри та площу в межах зазначеної земельної ділянки) як об`єкта земельних відносин, в тому числі кадастровий номер, каталог координат меж, згідно з якими можливо встановити реальні фактичні: конфігурацію, проміри та площу, необхідні для раціонального використання такої земельної ділянки тощо.
Також наявні в досліджуваних матеріалах копії з Проекту організації та розвитку лісового господарства Димерського ДЛГ Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Том-ІІ Книга-1 Таксаційний опис, поквартальні суми площ та загальних запасів насаджень Ясногородського лісництва» (Ірпінь-2004) та Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Димерське лісове господарство» Київського обласного та місту Києву управління лісового та мисливського господарства Ясногородське лісництво Таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків» (Ірпінь-2015) тощо, в яких містяться фотокопії графічних зображень «Планшет №6» та інші фрагменти, які не містять, будь-яких розмірів та одиниць вимірювання, кадастрового номеру земельної ділянки лісогосподарського призначення, координат поворотних точок зазначеної земельної ділянки, дати складання, підпису та печатки сертифікованого інженера-геодезиста, землевпорядника або іншої особи, яка має право складати та посвідчувати достовірність таких документів, внаслідок чого вони не можуть вважатись такими що складені у відповідності до вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність», Закону України «Про землеустрій» та не містять ознак формування земельної ділянки як об`єкта земельних відносин в тому числі для обґрунтування режимних обмежень у використанні тощо.
Так, з наданих на дослідження матеріалів лісовпорядкування не вбачається, спосіб, вид системи координат, кваліфікації виконавця, яким би проведено топографо-геодезичні та картографічні роботи, кадастрові з (комплекс робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографи елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема, меж земельних ділянок з їх найменуваннями, кількісними та якісними показникам нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать осново кадастрів), за наслідками яких було би визначено координати поворот точок, зокрема, й кварталів на які могло би бути встановлено порушення (накладення), з подальшим їх відображенням на Публічній кадастровій України.
Враховано, що наявність споруд лісорозсадників (коробів) не може розглядатись як ймовірне свідчення часткового накладання земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство» та не виглядає достатньою підставою вважати, що ці земельні ділянки накладаються в натурі на місцевості, без проведення дійсної топографо-геодезичної зйомки та вимірювання на місцевості, з прив`язками до межових знаків, координатами поворотних точок тощо.
Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 14 лютого 2019 року № 94, який міститься в матеріалах, наданих на дослідження, земельна ділянка з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 згідно з наданими фрагментами «кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів та таксаційних виділів Ясногородського, лісництв ДП «Димерський лісгосп, лісовпорядкування 2014 роки з межами земельних ділянок згідно з переліком кадастрових номерів...», додатком до якого є: «Фрагмент кадастрової карти України станом на 12 листопада 2021 року з нанесеними межами квартала № 60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп за матеріалами лісовпорядкування 2014 року», який також не містить каталогу координат зазначеного кварталу, який дозволив би встановити наявність або відсутність порушень або накладок на межі земель лісогосподарського призначення № 7, 8 кварталу № 60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп».
При використанні відомостей, які містяться в документації із землеустрою та внесені до Державного земельного кадастру, а саме: «координати поворотних точок меж земельної ділянки», для зведення та накладання шляхом оцифрування та приведення до єдиного масштабу з використанням програмного комплексу AutoCAD (map) товщина ліній графічного зображення в масштабі 1:10000 не дозволяє вірогідно провести накладку таких даних.
Проаналізувавши наявну інформацію щодо спірної території експертом виявлено неспівпадіння відомостей про об`єкти земельних відносин адміністративних назв вулиць тощо.
З вищенаведеного вбачається, що відповідно до наданих на дослідження координат меж земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 та за відсутності більш конкретизованих геопросторових даних на межі земель лісогосподарського призначення виділу № 7, 8 кварталу № 60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп», згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, неможливо стверджувати про наявність порушення меж або накладання досліджуваної земельної ділянки на межі земель лісогосподарського призначення виділу № 7, 8 кварталу № 60 Ясногородського лісництва ДП «Димерський лісгосп».
Зазначений висновок експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року позивачем не спростовано належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності доказами.
Колегія суддів враховує, що прокурор, заперечуючи проти висновку експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року, не надав до суду доказів, які б об`єктивно ставили під сумнів його правильність, повноту чи обґрунтованість. Зокрема, прокурор не звертався до суду з клопотанням про призначення повторної, додаткової, комісійної чи іншої судової експертизи, хоча саме обставини фактичного розташування земельної ділянки, її меж, конфігурації та можливого накладення на землі лісогосподарського призначення потребують спеціальних знань у сфері землеустрою, геодезії та картографії.
Сама по собі незгода прокурора з висновками експертного дослідження, без подання належних спеціальних доказів на їх спростування, не може бути підставою для неврахування такого висновку судом. При цьому вказаний вище висновок експертів складений за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, виконаний особами, які мають відповідну кваліфікацію та спеціальні знання, а його зміст узгоджується з дослідженими у справі обставинами щодо відсутності достовірних геопросторових даних, координат меж земель лісогосподарського призначення та правовстановлюючих документів, які б давали можливість технічно встановити факт накладення спірної земельної ділянки.
З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора про неналежність висновку експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року, оскільки те, що експертами технічно не встановлено накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на землі лісогосподарського призначення через відсутність актуальних геопросторових даних, документації із землеустрою та правовстановлюючих документів щодо меж відповідних земель, не свідчить про дефектність такого висновку, а навпаки підтверджує відсутність у матеріалах справи належної технічної доказової бази для достовірного встановлення обставин, на які посилається прокурор. При цьому прокурор не спростував висновок експертів належними та допустимими доказами, не подав альтернативного експертного дослідження та не заявив клопотання про призначення повторної, додаткової, комісійної чи іншої судової експертизи.
За таких обставин підстав вважати висновок експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року неналежним, недопустимим або таким, що викликає обґрунтовані сумніви у його правильності, колегія суддів не вбачає.
Отже матеріали лісовпорядкування, планшети та інші долучені до матеріалів справи стороною позивача документи не містять координат поворотних точок, меж земель лісового фонду, інформації про систему координат та іншу необхідну інформацію, за допомогою якої встановлюється місцерозташування (місцеположення) земельних ділянок, у зв`язку з чим не можливо встановити місцеположення (місцерозташування) земель лісового фонду, які знаходяться на праві постійного користування третьої особи.
Так, право постійного користування ДСГП «Ліси України» спірною земельною ділянкою, як і її накладання на землі державного лісового фонду з ідентифікацією частини земельної ділянки, яка за доводами прокурора накладається на землі державного лісового фонду, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, прокурором не доведено.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення 24 сесії 7 скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» від 21 грудня 2018 року № 256-24-VII, яким затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передано йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007, площею 0,2000 га, розташовану на території Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області в межах населеного пункту, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також вилучено її із земель запасу Ясногородської сільської ради, прийняте відповідним органом місцевого самоврядування в межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог законодавства, чинного на час його ухвалення.
Оскільки у справі не встановлено порушення права держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, яке підлягає захисту в судовому порядку, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність необхідності вирішувати питання щодо належності обраного прокурором способу захисту та застосування позовної давності.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора з посиланням на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у справі № 363/99/24, оскільки зазначена постанова ухвалена в іншій цивільній справі, щодо іншої земельної ділянки та за участю іншого відповідача, а тому встановлені у ній обставини не мають преюдиційного значення для цієї справи. 
Крім того, постанова суду апеляційної інстанції не є висновком Верховного Суду щодо застосування норми права, який підлягає обов`язковому врахуванню судом відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України. 
До того ж у даній справі наявний висновок експертів № 32/03 від 05 травня 2025 року, яким технічно не встановлено факту накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:047:6007 на землі лісогосподарського призначення, і цей висновок прокурором належними та допустимими доказами не спростовано. 
За таких обставин наведене прокурором посилання на судове рішення в іншій справі не може бути підставою для висновку про доведеність порушення права держави у цій справі чи для незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора в частині незгоди з додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року, то колегія суддів враховує таке
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем ОСОБА_1 надано угоду № 06/09/24 про надання юридичної допомоги від 06 вересня 2024 року, укладену між ним та адвокатським об`єднанням «Український правовий альянс» в особі адвоката Савенецької-Фурс Т.В. Зі змісту цієї угоди вбачається, що виконавець зобов`язався надавати клієнту юридичні послуги, зокрема щодо консультування, підготовки процесуальних документів, представництва та захисту інтересів клієнта в судах усіх рівнів, органах прокуратури, правоохоронних органах та інших установах.
Факт виконання робіт підтверджено актом № 1 приймання-здавання виконаних робіт по наданню юридичних послуг, складеним 01 грудня 2025 року між адвокатським об`єднанням «Український правовий альянс» та ОСОБА_1 . З акта вбачається, що адвокатом Савенецькою-Фурс Т.В. у межах справи було підготовлено та подано процесуальні документи, зокрема, відзиви, клопотання, заперечення, заяви, письмові пояснення, здійснено ознайомлення з матеріалами справи, а також забезпечено участь у судових засіданнях 16 січня 2025 року, 03 квітня 2025 року, 26 травня 2025 року, 18 вересня 2025 року, 28 жовтня 2025 року та 28 листопада 2025 року. Загальна вартість виконаних робіт за актом визначена у розмірі 67 000 грн 00 коп., сторони підтвердили відповідність виконаних робіт вимогам замовника та відсутність взаємних претензій.
Колегія суддів приймає до уваги, що у пункті 6.5 постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Таким чином ОСОБА_1 надав належні та допустимі докази понесення витрат по оплаті професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в загальному розмірі 67 000 грн 00 коп.
Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
У суді першої інстанції прокурор заперечував проти заявленого клопотання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 , у сумі 40 000 грн 00 коп., оскільки саме такий розмір відповідає критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності з огляду на складність справи, характер спірних правовідносин, обсяг наданої адвокатом Савенецькою-Фурс Т.В. правничої допомоги, кількість підготовлених процесуальних документів, участь представника відповідача у судових засіданнях та значення справи для відповідача.
Водночас заявлена до стягнення сума 67 000 грн 00 коп. не є безумовно обов`язковою для покладення на іншу сторону лише з огляду на її погодження між клієнтом і адвокатом, оскільки суд при розподілі судових витрат зобов`язаний оцінити не лише факт їх понесення або обов`язок сплати, а й необхідність, розумність та пропорційність таких витрат. Урахувавши заперечення прокурора щодо неспівмірності заявленої суми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення заяви та зменшення витрат на правничу допомогу до 40 000 грн 00 коп., що відповідає положенням ст.ст. 137, 141 ЦПК України і засадам справедливості та пропорційності.
Відповідачем також надано платіжну інструкцію від 20 березня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_1 здійснено оплату на користь судового експерта Контимирової В.В. у сумі 12 000 грн 00 коп. з призначенням платежу: « ОСОБА_1 . Договір № 23/03 від 18.03.2025», що підтверджує фактичне понесення відповідачем витрат, пов`язаних із проведенням експертного дослідження у цій справі. 
Зазначені витрати належать до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, у розумінні ст.133 ЦПК України, оскільки стосуються проведення експертизи, висновок якої був поданий до суду, досліджений під час розгляду справи, визнаний належним і допустимим доказом та використаний судом першої інстанції при вирішенні спору по суті.
За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував положення ст.141 ЦПК України та обґрунтовано поклав зазначені витрати на позивача.
Інші доводи апеляційної скарги прокурора в фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції поданих доказів та до необхідності їх переоцінки, однак не спростовують правильності висновків суду як щодо відмови у задоволенні позову, так і щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. 
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 28 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 грудня 2025 року є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 липня 2026 року. 

Головуючий

Судді: