ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/3630/23(916/4473/23)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи: 
від ТОВ "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" - адвокат Михайленко В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" 
на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 12.06.2026 (повний текст складено та підписано 12.06.2026, суддя Райчева С.І.)
у справі №916/3630/23(916/4473/23)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: 1) Акціонерне товариство "Херсонобленерго"; 2) розпорядник майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія"
про стягнення 433 518, 88 грн

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість за поставлену електричну енергію у розмірі 433 518, 88 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2026 задоволено заяву позивача та залишено позовну заяву без розгляду.
Товариство з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просило стягнути з позивача на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000, 00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 12.06.2026 по справі №916/3630/23(916/4473/23) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" про ухвалення додаткового рішення – задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" 18 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
В мотивах оскаржуваного додаткового рішення суд першої інстанції зазначив, що залишення позовної заяви без розгляду у цій справі за заявою позивача не змінює тих обставин, що саме у зв`язку із пред`явленням позивачем позовної заяви відповідач звернувся за професійною правничою допомогою. Протягом часу, коли справа знаходилась на розгляді суду позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог та заперечував стосовно пояснень відповідача. Звернення позивача до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду більш ніж через 2 роки з дати її відкриття, не може бути достатньою підставою для відмови відповідачу у відшкодуванні його витрати, пов`язаних із розглядом цієї справи, тільки з тих причин, що позивач виявився не зацікавлений у подальшому розгляді справи по суті.
На переконання місцевого господарського суду, розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у цій справі є обґрунтованим, розумним та співмірним до заявлених позовних вимог у справі.
Не погодившись із вказаними додатковим рішеннями до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати повністю додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 12.06.2026 у справі № 916/3630/23(916/4473/23) та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «АТБ-Маркет» про ухвалення додаткового рішення (стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн) у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване додаткове рішення, у розумінні приписів ГПК України, не відповідає вимогам законності та обґрунтованості з огляду на наступне:
- поза увагою місцевого господарського суду залишено ту обставину, що ключовою умовою, у розумінні практики Верховного Суду, для правозастосування до утворених правовідносин ч. 5 ст. 130 ГПК України є встановлення судом зловживання процесуальними правами з боку позивача, тобто вчинення так званих «необґрунтованих дій»;
- судом першої інстанції у мотивувальній частині ухвали про залишення позовної заяви без розгляду не встановлено, що позивач від моменту звернення до суду із позовною заявою і до залишення позову без розгляду діяв недобросовісно, зловживав процесуальними правами, мав на меті ущемлення прав відповідача тощо;
- місцевий господарський суд безпідставно послався на тривалий розгляд даної справи, оскільки такі обставини були обумовлені зупиненням провадження за ініціативою суду першої інстанції, тобто в незалежності від дій/бездіяльності/позиції позивача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2026 відкрито апеляційне провадження у цій справи та призначено її до розгляду на 10.09.2026.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
Під час судового засідання від 10.09.2029 представник апелянта підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
У відповідності до ч. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Відповідно до ч. 5 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Положення частин третьої та п`ятої статті 130 ГПК України підлягають застосуванню у системному взаємозв`язку. Частина третя цієї статті визначає право відповідача у випадку відмови позивача від позову вимагати відшкодування понесених ним судових витрат, тоді як частина п`ята регламентує умови компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до статті 123 цього Кодексу належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19 виснувала, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 цього Кодексу виникає право на відшкодування за рахунок позивача понесених ним витрат.
Верховний Суд у постанові від 06.03.2024 у справі №905/1840/21 констатував, що у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема в частині третій статті 130 ГПК України. 
Водночас механізм реалізації закріпленого у частині третій статті 130 ГПК України права на відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (до яких належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу), закріплений у частині п`ятій статті 130 ГПК України, відповідно до якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому понесених витрат (і судового збору, і пов`язаних з розглядом справи), при цьому розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснюється відповідно до вимог частини п`ятої статті 130 ГПК України. 
Слід вказати, що Господарський процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача. Проте, відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17), під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто частина п`ята статті 130 Господарського процесуального кодексу України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.
Оскільки норма частини п`ятої статті 130 Господарського процесуального кодексу України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, то такі критерії слід встановлювати суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. 
Така позиція узгоджується із висновками, наведеними у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі №905/460/21. Водночас, поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожним таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача" - така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі №922/2017/17.
Крім того, поняття "необґрунтовані дії позивача" не є тотожним поняттю "необґрунтований позов", адже законодавець свідомо визначив як підставу для компенсації саме дії позивача, які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору (позов). Тобто предметом дослідження в такому випадку не може бути надання оцінки обґрунтованості позовних вимог, яка здійснюється судом у разі ухвалення рішення по суті спору.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, у жовтні 2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" про стягнення заборгованості у сумі 2 155 049, 20 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.01.2024 відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.05.2024 провадження у справі №916/3630/23(916/4473/23) зупинено до перегляду постанови Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 у касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.04.2026 провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду.
14.04.2026 до господарського суду надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог. У вказаній заяві Позивач просив суд зменшити розмір позовних вимог у даній справі та стягнути зі Відповідача заборгованість за поставлену електричну енергію у червні 2022 р. у розмірі 433 518, 88 грн. 
07.05.2026 у судовому засіданні судом у протокольній формі прийнято вищевказану заяву Позивача та постановлено ухвалу про перерву у підготовчому засіданні суду.
08.05.2026 до господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ" про залишення позовної заяви без розгляду. З урахуванням уточнення до цієї заяви, позивач просив залишити позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" заборгованості за спожиту електричну енергію у сумі 433 518, 88 грн. без розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2026 задоволено заяву позивача та залишено позовну заяву без розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом статті ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).
На підтвердження надання правової допомоги суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №520/9408/18).
Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-Маркет" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі було надано до суду копії договору про надання правової (правничої) допомоги № 08/02-19/1 від 08.02.2019р., додаткової угоди №06/11/23-В від 06.11.2023р., акту прийманні-передачі наданих послуг від 29.05.2026р., платіжної інструкції №475168 від 06.11.2023р.
З Акту приймання-передачі наданих послуг вбачається, що надані адвокатським об`єднанням "Альянс" послуги включають: 
- складання та надсилання до Господарського суду Одеської області відзиву ТОВ “АТБ-МАРКЕТ” по справі №916/4473/23 (10 000 грн.);
- складання та надсилання до Господарського суду Одеської області заяв та клопотань по справі №916/4473/23 (не більше десяти документів): клопотання ТОВ “АТБМАРКЕТ” про витребування доказів; додаткові пояснення від 24.11.23 р.; клопотання про долучення доказів від 06.12.23 р.; заперечення на відповідь на відзив від 27.12.23 р.; клопотання від 13.03.24 р. про залучення третіх осіб; клопотання про поновлення провадження по справі; додаткові пояснення від 24.04.26 р.; заперечення від 08.05.26 р.; заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (5 000 грн.);
- представництво інтересів ТОВ “АТБ-МАРКЕТ” у судових засіданнях (у тому числі в режимі відеоконференції) в Господарському суді Одеської області по справі №916/4473/23 (не більше п`яти судових засідань) – 3 000 грн.
Отже, відповідачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
З огляду на таке, колегія суддів вважає, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, під час розгляду справи у суді першої інстанції, були вірно покладені судом на позивача.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. 
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Висновки, аналогічні відображеним вище, раніше були викладені і в постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. 
Аналогічний за змістом правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 р. у справі № 910/17343/20 та постанові Верховного Суду від 15.06.2022 р. у cправі № 911/2652/17 (911/3581/20). 
Таких доказів або підтверджених документально обґрунтувань, у тому числі - розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, позивач до справи не надав, у зв`язку з чим суд вбачає, що останнім не доведено у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що мала б наслідком їх зменшення.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено, що позивач від моменту звернення до суду із позовною заявою і до залишення позову без розгляду діяв недобросовісно, зловживав процесуальними правами, мав на меті ущемлення прав відповідача тощо, з огляду на таке.
При компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення відповідачем витрат на оплату послуг з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше) (пункт 7.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21). 
Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 у справі № 917/243/22 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ситуація, за якої є неможливими оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист у рамках ініційованого позивачем судового спору. У випадку залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК України, не є необхідними такі ознаки, як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець у такому випадку чітко визначив інший термін -"необґрунтованість", який є відмінним від наведених, а, заявляючи про залишення позову без розгляду із зазначеної підстави, позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій, в тому числі передбачених частиною п`ятою статті 130 ГПК України.
Колегія суддів зазначає, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним як відповідача. Тобто, отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. 
Близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.10.2025 у справі № 926/101/25.
При цьому, позивач як особа, яка протягом тривалого періоду розгляду даної справи наполягала на задоволенні заявлених позовних вимог, а згодом фактично відмовилась від продовження судового їх розгляду, шляхом подання заяви про залишення позову без розгляду, мав усвідомлювати наслідки таких дій, в тому числі у вигляді відшкодування витрат понесених відповідачем. 
Слід відзначити, що у даній справі відповідач протягом тривалого розгляду справи послідовно заперечував проти заявлених позовних вимог, подавав до суду відповідні заперечення, пояснення, приймав участь у судових засіданнях тощо. Наведене, безумовно призвело до понесення ним витрат на правничу допомогу, які мають бути компенсовані саме за рахунок позивача. 
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що порушення під час прийняття оскаржуваного рішення, яка наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 12.06.2026 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 12.06.2026 по справі №916/3630/23(916/4473/23) залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 15.09.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя  Філінюк І.Г.