П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/9239/25

Головуючий І інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 15.10.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
31.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо обчислення та виплати з 01.01.2025р. пенсії у неповному її розмірі шляхом застосування положення ст.46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та коефіцієнтів, встановлених п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025р. №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану»;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2025р. без застосування положення ст.46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025р. №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану» та здійснити виплату різниці між максимально нарахованим та фактично виплаченим розміром пенсії з 01.01.2025р. по день проведення перерахунку. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В січні 2025р позивач отримав пенсію в меншому розміру, ніж за попередні періоди, оскільки відповідач обмежив позивачу виплату пенсії максимальним розміром та застосував коефіцієнти пониження до цієї обмеженої суми пенсії. 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо обчислення та виплати з 01.01.2025р. по 31.03.2025р. пенсії ОСОБА_1 у неповному її розмірі шляхом застосування положення ст.46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та коефіцієнтів, встановлених п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025р. №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану». Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2025р. по 31.03.2025р. без застосування положення ст.46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» і коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025р. №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану», без обмеження пенсії максимальним розміром та здійснити виплату різниці між максимально нарахованим і фактично виплаченим розміром пенсії з 01.01.2025р. по день проведення перерахунку. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ГУ ПФУ в Одеській області та позивач подали апеляційні скарги.
У поданій апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволення позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та неповного з`ясування судом обставин справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. в даній частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач у поданій ним апеляційній скарзі також зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. у відповідній частині та прийняти нове - про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2025р. та від 18.11.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргами учасників даної справи та призначено їх до розгляду в порядку письмового провадження.
19.11.2025р. до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли матеріали справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
01.01.2025р. проведено перерахунок пенсії позивача та застосовано понижуючі коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» від 03.01.2025р. №1 та обмежено максимальний розмір пенсії, за наслідками застосування яких, пенсія позивача зменшилась з - 39595,21 грн. до - 29124,96 грн. 
Як вбачається з розрахунку пенсії по інвалідності станом на 01.01.2025р.:
підсумок пенсії (з надбавками) - 39595,21 грн.;
з урахуванням максимального розміру - 38845,21 грн.;
пониження суми 38845,21 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» від 03.01.2025р. №1 - 29124,96 грн.
Листом від 31.01.2025р. №1500-0203-8/27899 ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивача про те, що з 01.01.2025р. йому проведено перерахунок пенсії з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025р. №1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану». 
Не погоджуючись із такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті і частково задовольняючи даний позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності правових підстав для їх часткового задоволення.
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Так, відповідно до ст.3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ), у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст.30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Тобто, у період дії в Україні воєнного стану, введеного цим Указом, не обмежені конституційні права і свободи людини і громадянина, які встановлені ст.46 Конституції України.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Абзацом 3 преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-ХІІ встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
За змістом ч.ч.1 та 3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону №1058-IV.
Статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024р. №4059-IX встановлено, що у 2025р. у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, але не виключно, Закону №2262-ХІІ, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» від 03.01.2025р. №1 встановлено, що у період воєнного стану у 2025р. пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) у відповідності до Митного кодексу України, Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 р. №379/95-ВР «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення:
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,5;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,4;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,3;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, та не перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,2;
- до частини пенсії (пенсійної виплати), що перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, 0,1.
Таким чином, Законом №4059-IX та Постановою №1 було встановлено додаткові підстави для обмеження шляхом застосування коефіцієнтів розміру пенсій, призначених на підставі Закону №2262-ХІІ, що прямо заборонено ч.3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ.
Закон №4059-ІХ та Постанова №1 фактично змінили умови та норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, без внесення відповідних змін до Закону №2262-ХІІ та Закону №1058-IV, що порушує соціальну гарантію гідного пенсійного забезпечення таких осіб, які встановлені Законом №2262-ХІІ.
Колегія суддів наголошує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.1-1 Закону №2262-ХІІ, які у часі прийняті раніше та мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №4059-ІХ.
У рішеннях від 09.07.2007р. №6-рп/2007, від 22.05.2008р. №10-рп/2008 та від 30.11.2010р. №22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
В абз.3 п.4 мотивувальної частини Рішення від 28.08.2020р. №10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.
Тож, у разі суперечності між нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
З огляду на те, що Законом №2262-ХІІ, як спеціальним законом, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено обмеження розміру пенсій, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, у спосіб застосування до суми перевищення коефіцієнтів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.46 Закону №4059-ІХ та Постанови №1.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13.05.2015р. №4-рп/2015 у справі за конституційним зверненням громадянина стосовно офіційного тлумачення положень ч.3 ст.63 Закону №2262-ХІІ наголосив на тому, що виключно Верховна Рада України шляхом прийняття законів визначає види грошового забезпечення для обчислення та перерахунку пенсій військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за Законом, а Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення права осіб на пенсійне забезпечення, керуючись Конституцією та законами України.
Отже, зміна умов чи норм пенсійного забезпечення (зокрема, визначення видів грошового забезпечення для перерахунку пенсій) підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимальним розміром, тобто, у даному випадку, без застосування обмежувальних коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених Постановою №1.
Як наслідок, підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача відсутні.
У той же час, варто зазначити, що відмовляючи у відкритті провадження за поданням судді Донецького окружного адміністративного суду про розгляд Верховним Судом справи №200/116/25 як зразкової та за поданням судді Полтавського окружного адміністративного суду про розгляд Верховним Судом справи №440/534/25 як зразкової, Верховний Суд в ухвалах від 25.02.2025р. у справі №200/116/25 та від 26.02.2025р. у справі 440/534/25 звернув увагу на те, що Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція щодо застосування норм Закону №2262-XII у спорах, що стосуються обмеження максимального розміру пенсій. Зокрема, у постановах від 16.12.2021р. (справа №400/2085/19), 20.07.2022р. (справа №340/2476/21), 25.07.2022р. (справа №580/3451/21), 30.08.2022р. (справа №440/994/20), 17.03.2023р. (справа №340/3144/21) та інших Верховний Суд дійшов висновку про те, що у правовідносинах стосовно призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону №2262-XII норми зазначеного закону підлягають застосуванню з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016, у зв`язку з чим будь-яке обмеження максимального розміру зазначених пенсій є протиправним.
Також, колегія суддів опосередковано приймає до уваги й той факт, що Київським окружним адміністративним судом було прийнято рішення від 15.09.2025р. у справі №320/2229/25 (яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2025р.), яким визнано протиправним та нечинним абз.1 п.1 Постанови №1 в частині його застосування до осіб, яким пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до Закону №2262-ХІІ, що, в свою чергу, теж говорить про правильність саме такої позиції суду апеляційної інстанції у даній справі.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне окремо звернути увагу на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання пенсії без застосування коефіцієнтів, передбачених Постановою №1, за період з 01.04.2025р. вже було відновлено судовим рішенням від 09.09.2025р. у справі №420/17848/25, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.
Наведені висновки не відповідають ані встановленим у справі обставинам, ані змісту наданих позивачем доказів.
Дійсно, рішенням суду від 09.09.2025р. у справі №420/17848/25 ГУ ПФУ в Одеській області було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.02.2023р., перерахованої на виконання рішення суду від 06.09.2024р. у справі №420/18776/24, без обмеження її максимальним розміром, а з 01.04.2025р. - без обмеження її максимальним розміром і без застосування коефіцієнтів, передбачених Постановою №1.
Так, за наслідком розгляду справи №420/17848/25, суд 1-ї інстанції зазначив, що зміна умов чи норм пенсійного забезпечення (зокрема, й визначення видів грошового забезпечення для перерахунку пенсій) підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону. У контексті цього, суд першої інстанції встановив протиправність дій з боку пенсійного органу щодо перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2025р. із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених Постановою №1. Разом із тим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині стосовно періоду з 01.01.2025р., вказавши, що з матеріалів справи встановлено та підтверджено наявними доказами застосування понижуючих коефіцієнтів згідно з Постанови №1 саме з 01.04.2025р., а не з 01.01.2025р. 
Водночас, необхідно враховувати, що на момент ухвалення судом 1-ї інстанції оскаржуваного у даній справі рішення від 15.10.2025р., згадане судове рішення у справі №420/17848/25 не набрало законної сили, оскільки було оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку.
Втім, саме виходячи з рішення суду у справі №420/17848/25 (яке не набрало законної сили), суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що право позивача на отримання пенсії без застосування коефіцієнтів, передбачених Постановою №1, починаючи з 01.04.2025р., фактично вже було захищене і відновлене, а тому обмежив період задоволення позовних вимог у цій справі по 31.03.2025р. включно.
У той же час, варто наголосити, що за наслідками апеляційного перегляду рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2025р. у справі №420/17848/25 П`ятий апеляційний адміністративний суд 22.04.2026р. скасував вказане рішення в частині задоволення позовних вимог щодо застосування до розміру пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2025р. коефіцієнтів, встановлених п.1 Постанови №1, та прийняв у цій частині нове судове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.
Вказаного висновку апеляційний суд дійшов з огляду на те, що під час здійснення перерахунку пенсії позивача такі приписи нормативно-правового акту (Постанови №1) не були застосовані, що підтверджується відповідними протоколами перерахунку пенсії від 03.04.2026р.
Більше того, зазначені обставини прямо підтверджуються листом ГУ ПФУ в Одеській області від 31.01.2025р. №1500-0203-8/27899, наданим позивачем до позовної заяви, яким відповідач чітко повідомив про проведення з 01.01.2025р. перерахунку пенсії позивача з урахуванням Постанови №1.
Отже, сам відповідач не пов`язує виконання рішення у справі №420/18776/24 із припиненням застосування Постанови №1, а навпаки, розглядає її положення як самостійну правову підставу для подальшого зменшення фактичної виплати пенсії після визначення її розміру.
Таким чином, судове рішення, на яке фактично послався суд 1-ї інстанції, обмежуючи період задоволення позовних вимог у даній справі по 31.03.2025р. включно, у відповідній частині скасоване, а тому не може слугувати правовою підставою для висновку про те, що починаючи з 01.04.2025р. право позивача на отримання пенсії без застосування Постанови №1 вже було відновлено.
У підсумку, враховуючи скасування судового рішення у справі №420/17848/25 в частині, на яку послався суд першої інстанції, а також безпосередньо встановлений у цій справі факт застосування відповідачем Постанови №1 з 01.01.2025р., колегія суддів доходить висновку, що право позивача на отримання пенсії без застосування передбачених Постановою №1 коефіцієнтів не було належним чином відновлено за період з 01.04.2025р. та підлягає захисту в межах заявлених позовних вимог.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарг, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в ОСОБА_1 повному обсязі. 
В іншій же частині (за період з 01.01.2025р. по 31.03.2025р.) рішення суду 1-ї інстанції колегія суддів залишає без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити в повному обсязі.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо застосування з 01.04.2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» від 03.01.2025 року №1 при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2025 року без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» від 03.01.2025 року №1, з урахуванням раніше проведених виплат. 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови виготовлено: 10.09.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко