Справа № 346/361/26
Провадження № 2/346/1237/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 вересня 2026 р. | м. Коломия Коломийський міськрайонний суд  Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді  Яремин М.П.
з участю секретаря   Урбанович І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Коломийської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И В:
свої вимоги позивач, від імені якого діє адвокат Микитин Л.Й., обґрунтовує тим, що він є сином відповідача та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З шестирічного віку вихованням позивача займалась його бабуся ОСОБА_4 , оскільки матір не цікавилася його життям та здоров`ям, зловживала алкогольними напоями та самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Він впродовж 11 років не проживав зі своєю матір`ю, яка не цікавилась його успіхами в навчанні, побутовими потребами та не надавала жодної матеріальної допомоги. Також, у зв`язку зі смертю його батька було призначено пенсію по втраті годувальника на дитину, однак, матір ОСОБА_5 (відповідач) використовувала державні кошти не за призначенням, а на свої потреби. Вона й надалі отримує пенсійне забезпечення по втраті годувальника на утримання неповнолітнього ОСОБА_1 , хоча фактично не проживає з ним та не здійснює за ним догляд. Відповідач не бере ні матеріальної, ні грошової участі у вихованні дитини, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому представник позивача просить позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 та стягувати з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 3 328 грн. щомісячно до досягнення останнім повноліття. 
Позивач в судове засідання не з`явився. Його представник, адвокат Микитин Л.Й. через систему " Електронний суд " подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити в її та позивача відсутності ( а.с. 97 ).
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов.
За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.
Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. 
Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 , що стверджується даними копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 14.01.2016 року, про що складено відповідний актовий запис № 218, його батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ( а.с. 29 ).
Відповідно до даних свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 06.12.2013 року змінила прізвище на « ОСОБА_8 », актовий запис № 14 (а.с. 28). 
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 09.07.2009 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, актовий запис № 50 від 09.07.2009 року (а.с.30).
Відповідно до копії довідки №327/02.8-31/04, виданої 23.09.2024 року відділом " Служба у справах дітей " Управління соціальної політики Коломийської міської ради ОСОБА_4 є бабусею ОСОБА_1 (по материній лінії), які разом перемістилися в м.Коломия Івано-Франківської області з м. Авдіївка Донецької області у зв`язку з воєнним станом; мати ОСОБА_5 на даний час проживає у Донецькій області, а батько ОСОБА_3 помер ( а.с. 24 ).
Згідно з копією характеристики (без дати видачі та номера), виданої директором ДНЗ " Коломийський професійний ліцей сфери послуг ", ОСОБА_1 навчається у вказаному навчальному закладі за спеціальністю " Кухар " з 01.09.2024 року; вихованням ОСОБА_6 займається бабуся ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 у вихованні та житті сина участі не бере (а.с. 32 ).
Відповідно до копії акту від 08.10.2025 року, за заявою бабусі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання в АДРЕСА_1 , куди на період канікулів приїжджає онук ОСОБА_1 , який навчається в Львівському професійному коледжі сфери обслуговування та поліграфії на ІІ курсі; за адресою створені належні умови, є місце для сну, підготовки до навчання ( а.с. 18 ).
В матеріалах даної справи міститься наказ органу опіки та піклування Управління соціальної політики Коломийської міської ради від 08.12.2025 року №146о/п, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с. 19). У висновку вказано, що зі слів бабусі ОСОБА_4 з шестирічного віку ОСОБА_1 вона самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, оскільки батько помер, а мати не цікавилася життям та здоров`ям сина, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. На засіданні з питань захисту прав дітей 24.11.2025 року розглядалося питання про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. ОСОБА_4 повідомила, що мати її онука - ОСОБА_5 зловживає алкогольними напоями, матеріально не забезпечує дитину та самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_1 зазначив, що він протягом 11 років не проживав зі своєю матір`ю, яка не цікавилася його здоров`ям, успіхами у навчанні, не надавала матеріальної допомоги; пенсію по втраті годувальника ОСОБА_5 використовує на власні потреби. З огляду на зазначене, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо сина ОСОБА_1 ( а.с. 20-22 ).
У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Однак, суд, керуючись правилами ч.6 ст.19 СК України, не погоджується з даним висновком, оскільки вважає його не достатньо обґрунтованим, адже в ньому відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про винну поведінку матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками щодо виховання сина, а лише міститься загальне посилання на норми законодавства, довідку із навчального закладу, а також на твердженні (повідомленні) позивача та його бабусі, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере жодної участі у житті та вихованні сина, що може суперечити інтересам останнього. Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, а також із цього висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів позивача.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»).
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Суд також враховує практику Верховного Суду, викладену у постанові від 29.01.2024 року в справі № 185/9339/21, де зазначено, що при досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них навіть після смерті одного з них. Тож і після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного споріднення. Із повноліттям дитини з`являються права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини. У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо сина на його виховання, захист його інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по його вихованню. Та обставина, що позивач (син) проживає з бабусею, не свідчить безумовно про те, що його матір не бажає приймати участь у його вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Враховуючи, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо вказаного сина, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.
Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення дітьми повноліття.
Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Тобто спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішення суду але за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з положеннями ч.1 ст.182 вказаного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
На підставі наведеного, враховуючи вік позивача та пов`язані з цим витрати на його харчування, забезпечення найбільш необхідними речами, суд вважає за можливе визначити аліменти в твердій грошовій сумі, по 3 000 грн. щомісячно, починаючи з дня дня пред`явлення позову до досягнення ним повноліття, що відповідатиме вимогам розумності і справедливості, та установленій судовій практиці.
Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Згідно з положеннями ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач як за позовну вимогу про стягнення аліментів.
На підставі наведеного, та ст.ст. 164, 165, 180-182, 184, 191 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 5-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
позов задовольнити частково.
Стягувати із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , уродженця та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_1 , аліменти на його утримання в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень щомісячно.
Стягнення аліментів розпочати з 27.01.2026 року і проводити до досягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повноліття.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 , судовий збір в сумі 1 331 гривень 20 копійок на користь держави на рахунок: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.
Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , уродженець та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 .
Третя особа: виконавчий комітет Коломийської міської ради як орган опіки та піклування, 78203, м. Коломия, вул. Чорновола, 55, Івано-Франківської області, код ЄДРПОУ 04054334. 
Повний текст рішення складено 09 вересня 2026 року.

Суддя: | Яремин М. П.