Справа № 938/500/26 
Провадження № 22-ц/4808/1214/26
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Баркова В. М.,
суддів:   Василишин Л. В.,
Пнівчук О. В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Юрчук Світлани Василівни на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2026 року у складі судді Бучинського А. Б., ухвалене у селищі Верховина Івано-Франківської області, повний текст якого складено 15 травня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2026 року позивачка ОСОБА_1 пред`явила до відповідача ОСОБА_2 позов про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
В обґрунтування позову зазначала, що сторони з 25 листопада 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вказувала, що на даний час, син ОСОБА_3 досяг повноліття та навчається на першому курсі факультету електротехніки й інформатики Технічного університету в м. Кошиці, денної форми навчання за програмою підготовки бакалавра, за напрямом підготовки: «Прикладна інформатика». Вона самостійно забезпечує витрати сина на навчання, а також на придбання одягу, продуктів харчування, канцелярських товарів, техніки для навчання, оскільки відповідач повністю припинив надання матеріальної допомоги. 
Посилаючись на те, що син сторін навчається на денній формі навчання та не має можливості працювати, стипендії за місцем навчання не отримує, не має жодних інших джерел доходу, їй самостійно важко утримувати сина, оскільки вона не працевлаштована, а також на те, що відповідач має можливість утримувати сина, оскільки перебуває на заробітках в Республіці Польща, де отримує регулярний дохід, просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 7 000 грн. щомісячно, але не більше, ніж до досягнення ним 23 річного віку.
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти, на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн. щомісячно, починаючи із дня звернення з позовом до суду 04 березня 2026 року і до припинення ним навчання, але не більше, як до досягнення ним 23 років. Також постановлено стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 331,20 грн. судового збору.
У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Юрчук С. В., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, а також на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Представник скаржниці ОСОБА_1 заперечує твердження відповідача про добровільну сплату ним аліментів на утримання повнолітнього сина, оскільки відповідач не надав жодної банківської виписки, фіскального чека або поштового переказу, де було б вказано цільове призначення платежу «аліменти на дитину». На її думку, повідомлення в месенджерах є лише обговоренням намірів, а не фактом передачі коштів. А тому обов`язок, передбачений ст. 199 СК України, відповідачем не виконується.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що при визначенні розміру аліментів у сумі 3 500 грн. щомісячно, не враховано, що дитина проживає та навчається в Європі, де рівень цін та прожитковий мінімум є значно вищими, ніж в Україні. Представник позивачки зауважує, що за офіційним курсом НБУ присуджена сума аліментів є еквівалентом лише близько 77 євро на місяць, що становить менше 3 євро на добу. А тому, на її думку, вказаний розмір матеріальної допомоги є очевидно заниженим, мізерним та об`єктивно неспроможним забезпечити навіть мінімальні добові потреби студента за кордоном.
Адвокат Юрчук С. В. зауважує, що стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та в цей період не має самостійного заробітку, а тому потребує матеріальної допомоги з боку батьків, є одним із способів захисту інтересів сина сторін ОСОБА_3 . А тому, таку допомогу, крім позивачки, має надавати також і відповідач, виходячи з рівного обов`язку батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лазоришин І. І. доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Юрчук С. В. заперечує. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, тому просить його залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити. Додатково вказує, що заявлений позивачкою розмір аліментів є завищеним з врахуванням матеріального становища платника та його фактичної участі в утриманні сина, а також нічим не підтверджується, окрім голослівного бажання отримувати саме такий розмір аліментів.
Представник відповідача вказує, що відповідач фізично не може платити таку суму аліментів, оскільки рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2026 року з нього стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей сторін в сумі по 3 500 грн. на кожного щомісячно до досягнення ними повноліття.
Крім того зауважує, що відповідач не має постійної і стабільної роботи з відповідним постійним заробітком, який би давав йому можливість отримувати доходи, в тому числі і для забезпечення їхніх дітей в розмірі, який просить позивачка.
Також адвокат Лазоришин І. І. звертає увагу суду на те, що до звернення позивачки до суду він постійно і стабільно допомагав дітям, передавав для них відповідні кошти, а коли дружина була на заробітках, він повністю забезпечував всім необхідним дітей.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Юрчук С. В. необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.
Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням матеріального становища та стану здоров`я сторін, матеріального становища повнолітнього ОСОБА_3 , його побутові потреби у зв`язку з навчанням на денній формі, у тому числі з урахуванням того, що він два тижні навчається за кордоном у м. Кошиці, що зумовлює підвищені витрати на його проживання, проїзд, харчування та інші необхідні витрати, пов`язані з перебуванням за межами України, вартість проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, наявність у відповідача інших утриманців, прийшов до висновків, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 3 500 грн. щомісячно до припинення ним навчання, але не більше, як до досягнення ним 23 років.
З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками повнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11).
Також встановлено, що повнолітній син сторін ОСОБА_3 з 01 вересня 2025 року навчається на першому курсі факультету електротехніки й інформатики Технічного університету в м. Кошиці, денної форми навчання за програмою підготовки бакалавра, за напрямом підготовки: «Прикладна інформатика» (а.с. 13).
Згідно довідки про склад сім`ї Верховинської селищної ради № 521 від 11 березня 2026 року до складу сім`ї ОСОБА_1 , окрім відповідача та повнолітнього сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, також входять сини ОСОБА_4 , 2009 року народження, який є студентом та ОСОБА_5 , 2011 року народження, який є учнем 8 класу Верховинського ліцею (а.с. 22).
Із акту обстеження матеріально-побутових умов Верховинської селищної ради від 19 березня 2026 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ніде не працює, інших джерел доходу не має (а.с. 21).
Також судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_2 проживає за межами України, постійного заробітку немає, працює на сезонних роботах у приватних осіб, погоджується сплачувати аліменти на повнолітнього сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей від 6 років до 18 років.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів.
Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Згідно з вимогами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 зроблено висновки про те, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
У законі не встановлено межі визначення судом розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина. Суд визначає розмір аліментів у кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи, при цьому Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, а саме: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.
Колегія суддів зауважує, що вирішуючи питання щодо спроможності відповідача ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину ОСОБА_3 , який продовжує навчатися, суд першої інстанції не встановив наявності обставин, які б перешкоджали відповідачу у виконанні його батьківських обов`язків стосовно дитини. 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання сина. При цьому сам відповідач не заперечував надавати таку допомогу.
Встановивши, що син сторін навчається за межами України безоплатно, а саме у м. Кошиці, Словацької Республіки, у Технічному університеті на першому курсі факультету електротехніки й інформатики, денної форми навчання за програмою підготовки бакалавра, при цьому два тижні він навчається стаціонарно та два тижні вдома на дистанційній формі навчання, потребує у зв`язку із цим матеріальної допомоги, а ОСОБА_2 має можливість надавати сину таку допомогу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів у розмірі 3 500 грн. на утримання повнолітньої дитини для продовження нею навчання. Визначений судом першої інстанції розмір аліментів забезпечить сину сторін необхідну матеріальну підтримку на період навчання, відповідатиме реаліям сьогодення та забезпечить баланс інтересів одержувача та платника аліментів.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав жодної банківської виписки, фіскального чека або поштового переказу, де було б вказано цільове призначення платежу «аліменти на дитину», оскільки в ході розгляду даної справи судом першої інстанції досліджено оригінал електронного доказу, який підтверджує надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина.
Також апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження скаржниці про те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів у сумі 3 500 грн. не відповідає рівню проживання в Європі, оскільки у матеріалах справи відсутні розрахунки витрат на харчування, одяг, навчання чи лікування дитини, які б обґрунтовували необхідність стягнення саме 7 000 грн. Сама лише вказівка суми у позовній заяві, без документального підтвердження реальних потреб дитини, не є підставою для задоволення позову в цій частині. Більш того, колегія суддів зауважує, що повнолітній син сторін у період навчання перебуває за межами України лише два тижні на місяць.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що скаржниця не довела належними та допустимими доказами можливості надання відповідачем матеріальної допомоги повнолітньому сину у розмірі 7 000 грн., а тому доводи її апеляційної скарги є необґрунтованими. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться лише до незгоди з висновками суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Юрчук Світлани Василівни – залишити без задоволення.
Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 22 липня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

О. В. Пнівчук