КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
14 вересня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3507/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс»
на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва
у складі судді Волошина В. О.
від 17 вересня 2025 року
у цивільній справі № 761/19520/25 Шевченківського районного суду міста Києва
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за договором позики,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року позивач ТОВ «Сіроко Фінанс» звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 72416135 від 12.09.2022 у розмірі 29 564,06 грн та судовий збір в розмірі 3 028,0 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12.09.2022 між відповідачкою та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено кредитний договір, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 7 500,0 грн, строком на 30 днів, до 12 жовтня 2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5 % на добу.
05.01.2023 між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем було укладено договір факторингу № 031-050123, у відповідності до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору (позивачу) за плату належні йому права вимоги, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, в тому числі за кредитним договором, укладеним з відповідачкою.
Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором, і в термін, встановлений умовами кредитного договору, не здійснює, решта заборгованості не повертається, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором..
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ТОВ «Сіроко фінанс», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 72416135 у розмірі 29 564,06 грн, а також 3 028,00 грн судового збору за подачу позову та 4 542,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. Зазначає, що позивач є небанківською фінансовою установою та не має прямого доступу до банківської таємниці чи безпосередньо до рахунків боржника. Звертає увагу на те, що застосування судом практики, яка стосується виключно банків, є невиправданим та безпідставним. Апелянт наголошує на недопустимості надмірного формалізму, посилаючись на відповідну позицію Великої Палати Верховного Суду (правовий висновок у постанові провадження № 11-989заі18 від 05.12.2018) щодо забезпечення реального доступу до правосуддя. Зазначає, що надав суду належний доказ перерахування коштів, а саме довідку від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінекспрес». Ця довідка підтверджує прийняття до виконання платіжної інструкції та успішне завершення платіжної операції 12.09.2022 на суму 7 500,00 грн за реквізитами маскованого електронного платіжного засобу НОМЕР_1 на ім`я відповідачки. Апелянт вважає критичну оцінку судом цього доказу необґрунтованою, оскільки переказ здійснювався через платіжну систему, і надана довідка містить усі необхідні зашифровані реквізити. Зазначає, що за номером банківської карти можна встановити її емітента, яким є Акціонерне товариство «Акцент-Банк». Звертає увагу на те, що відповідачка не надала жодних належних доказів на спростування факту отримання кредитних коштів, маючи безперешкодний доступ до виписок за власними рахунками. Апелянт вказує, що суд порушив обов`язок щодо всебічного з`ясування обставин (правовий висновок у постанові № 910/5080/21 від 12.07.2023) та проігнорував бездіяльність відповідачки. 
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на заочне рішення суду від 23.06.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електрону адресу позивача і відповідача, а також поштовим конвертом, повернутим до суду, із зазначенням причин повернення «за закінченням терміну зберігання».
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18, рішення 24.02.2022, пункти 11-12) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду.
Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).
Таким чином, оскільки поштова кореспонденція була направлена відповідачу ОСОБА_1 на дійсну її адресу листом рекомендованою кореспонденцією, суд апеляційної інстанції вважає, що в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитодавець зобов`язаний довести фактичне отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справі № 161/16891-15 від 30.01.2018 та Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, суд зазначив, що банківські виписки за особовими рахунками є належними доказами руху коштів та наявності боргу. Встановивши, що позивачем протягом усього часу розгляду справи не було надано банківських виписок з рахунків відповідачки, платіжних доручень чи меморіальних ордерів про перерахування суми кредиту, суд дійшов висновку про позбавлення можливості перевірити реальність підстав для стягнення коштів. Суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять належних первинних бухгалтерських документів, які підтверджують отримання позики та користування нею. Встановивши відсутність первинної фінансової документації, суд критично оцінив наданий позивачем розрахунок заборгованості на суму 29 564,06 грн та дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог. 
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 639 ЦК України та положеннями Закону України «Про електронну комерцію» договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний правочин може бути підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який прирівнюється до власноручного підпису (правовий висновок у постановах Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20). Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Матеріалами справи підтверджено, що 12.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 72416135 в електронній формі шляхом використання інформаційно-комунікаційної системи з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором h644eM52uv. Укладення договору та погодження його істотних умов, графіку платежів і таблиці обчислення загальної вартості позики підтверджується також паспортом споживчого кредиту та додатком № 1 до договору. Відповідачка дійсність кредитного договору не оспорювала, зустрічного позову про визнання його недійсним не заявляла, заяв до правоохоронних органів про шахрайські дії чи несанкціоноване використання її персональних даних не подавала. Презумпція правомірності договору відповідачкою не спростована.
Згідно з договором факторингу від 05.01.2023 № 031-050123 та реєстром прав вимоги від 01.03.2023 № 01/03/23 первісний кредитор відступив позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» право грошової вимоги за кредитним договором від 12.09.2022 № 72416135, укладеним із ОСОБА_1 , що відповідає статтям 512, 514 та 1077 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту надання кредитних коштів через ненадання позивачем банківських виписок, меморіальних ордерів або платіжних доручень є помилковим та свідчить про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права. Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 є необґрунтованим, оскільки зазначена позиція стосувалася правовідносин, де кредитором виступав банк, який безпосередньо відкривав та обслуговував картковий рахунок позичальника, і була висловлена до набрання чинності Законом України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021 № 1591-IX. Специфіка надання фінансових кредитів небанківськими фінансовими установами полягає у проведенні дистанційних операцій через платіжні системи та операторів платіжних послуг без відкриття рахунків у кредитодавця.
Стаття 31 Закону України «Про платіжні послуги» покладає на оператора платіжних послуг обов`язок надати інформацію, що дає змогу ідентифікувати платіжну операцію, суму, дату та час перерахування коштів. За змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи фіксують факт здійснення господарської операції і можуть бути складені в електронній формі. Згідно з пунктом 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113, у правочинах та супровідних документах дозволяється використання номера електронного платіжного засобу споживача у маскованому форматі.
Факт виконання первісним кредитором зобов`язання з надання позики підтверджується доданою до матеріалів справи офіційною довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 19.12.2024 № КД-000004609/ТНПП. Цією довідкою платіжний оператор засвідчив прийняття та успішне завершення платіжної операції від 12.09.2022 за номером платежу b8d14892-94e2-428d-aaed-2a82e2be7b78 на суму 7 500,00 грн на користь Доманецької Світлани на електронний платіжний засіб № НОМЕР_1 . Зазначена довідка є належним і допустимим первинним документом, що підтверджує перерахування суми кредиту на платіжну картку відповідачки. У силу положень статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, та несе ризик настання наслідків невчинення процесуальних дій. Відповідачка, маючи безпосередній доступ до свого рахунку, не надала до суду виписки на спростування факту надходження зазначених коштів, процесуальним механізмом доказування не скористалася, а відтак факт отримання нею 7 500,00 грн позики є доведеним.
Разом з тим, перевіряючи законність та обґрунтованість заявлених вимог щодо розміру кредитної заборгованості, колегія суддів виходить із того, що обов`язком суду при вирішенні справи є дослідження правильності здійсненого позивачем розрахунку боргу та визначення точного розміру нарахувань, які підлягають стягненню (правовий висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 911/19/19).
Згідно з пунктом 2.2 договору позики від 12.09.2022 строк позики становить 30 днів. Дата надання позики визначена 12.09.2022, а дата повернення позики (останній день строку кредитування) - 12.10.2022. Пунктом 2.3 договору визначено базову процентну ставку у розмірі 2,5 % на добу, яка є фіксованою та незмінною протягом всього строку позики. Згідно з Додатком № 1 до договору загальна вартість позики за погоджений строк становить 13 125,00 грн, з яких 7 500,00 грн - сума позики, а 5 625,00 грн - сума процентів за 30 днів користування коштами.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Припис частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу погодженого строку кредитування поведінка позичальника є неправомірною, у зв`язку з чим кредитор втрачає право на договірні проценти, а його охоронні права захищаються нормами частини другої статті 625 ЦК України (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).
Зі змісту пункту 6 договору позики від 12.09.2022 слідує, що продовження строку користування позикою здійснюється за зверненням позичальника в електронній формі через особистий кабінет шляхом укладення окремої додаткової угоди, яка підписується із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час реалізації такого права. Матеріали справи не містять доказів звернення відповідачки із заявами про пролонгацію строку кредитування або укладення між сторонами додаткових угод про продовження строку дії договору. За таких обставин строк кредитування закінчився 12.10.2022.
Нарахування первісним та новим кредитором процентів за ставкою 2,5 % на добу поза межами 30-денного строку кредитування є безпідставним, спотворює сутність договірних зобов`язань та суперечить загальним засадам справедливості, добросовісності і розумності, встановленим статтею 3 та частиною третьою статті 509 ЦК України, а також вимогам щодо захисту споживачів фінансових послуг.
Як зазначено у позовній заяві, сума неповернутого тіла позики становить 7 437,50 грн, оскільки відповідачкою було сплачено 62,50 грн у рахунок погашення кредиту. Проценти, які підлягають нарахуванню за встановлений договором 30-денний строк користування кредитом з 12.09.2022 по 12.10.2022 включно за погодженою ставкою 2,5 % на добу, становлять 5 625,00 грн. Таким чином, сума заборгованості, яка підлягає примусовому стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 13 062,50 грн, з яких 7 437,50 грн - заборгованість за тілом позики та 5 625,00 грн - проценти за користування коштами в межах строку дії договору. 
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення процентів у сумі 16 501,56 грн, нарахованих після закінчення строку кредитування, слід відмовити. Вимог про стягнення коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України позивачем заявлено не було.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову відповідно до статті 376 ЦПК України та нового розподілу судових витрат відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на ціну позову 29 564,06 грн та задоволення вимог на суму 13 062,50 грн частка задоволених вимог складає 44,18 %. Сплачений позивачем судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 3 028,00 грн підлягає компенсації за рахунок відповідачки пропорційно задоволеній частині вимог у сумі 1 337,88 грн. Сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542,00 грн підлягає компенсації за рахунок відповідачки пропорційно задоволеній частині вимог у сумі 2 006,82 грн. Всього з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3 344,70 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» задовольнити частково.
Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» (ЄДРПОУ 42827134) заборгованість за Договором позики № 72416135 в загальному розмірі 13 062,50 грн, з яких 7 437,50 грн - заборгованість за тілом позики та 5 625,00 грн - проценти за користування коштами в межах строку дії договору.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» (ЄДРНОУ 42827134) понесені судові витрати в загальному розмірі 3 344,70 грн, з яких витрати із сплати судового збору за подання позову - 1 337,88 грн, витрати із сплати судового збору за подання апеляційної скарги - 2 006,82 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов