ПОДІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 505/658/17
Провадження № 2/505/36/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року          місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді     Дзюбинського А.О.,
за участю:
секретаря судового засідання    Гатілова І.Г.,
представників позивачів:
Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері
оборони Південного регіону    Маркевич А.М.
Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси  Мудрої А.А.,
відповідача       ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Подільського міськрайонного суду Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно побудованої споруди,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій учасників справи
Позиція військового прокурора
21.03.2017 до Котовського міськрайонного суду Одеської області із позовом звернувся керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно побудованої споруди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії Б № 032255, виданого у 1986 році Котовській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, для потреб оборони було надано у постійне та безоплатне користування земельні ділянки загальною площею 387,3 га, у тому числі земельну ділянку площею 343,89 га, на якій розташоване військове містечко № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені землі належать до земель оборони та перебувають у державній власності.
Позивач стверджує, що ОСОБА_1 самовільно зайняв частину вказаної земельної ділянки площею 28,2 кв.м та без належних правових підстав і дозвільних документів побудував на ній капітальну кам`яну споруду - гараж № НОМЕР_2 . При цьому правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідач не має.
Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що надана відповідачем довідка КЕЧ Котовського району № 1/924 від 29.08.2006 про виділення земельної ділянки для будівництва гаража не є належною правовою підставою для користування земельною ділянкою, оскільки начальник КЕЧ Котовського району не був уповноважений передавати землі Міністерства оборони України у користування для будівництва гаражів. Крім того, пунктом 42 наказу Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 заборонялося використовувати землі, надані Міністерству оборони України, для будівництва індивідуальних та кооперативних гаражів.
Позивач також зазначає, що Міністерство оборони України не відмовлялося від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 та не надавало згоди на її вилучення органами державної влади чи місцевого самоврядування.
На підтвердження обставин самовільного зайняття земельної ділянки та будівництва споруди позивач посилається, зокрема, на матеріали кримінального провадження № 42016161010000251 від 16.08.2016, державний акт на право постійного користування землею серії Б № 032255, протокол огляду місця події від 03.02.2017 та протокол допиту ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимогу про знесення гаража, позивач посилається на статтю 376 ЦК України, відповідно до якої особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, не набуває права власності на таке майно, а у разі заперечення користувача земельної ділянки майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
Також позивач посилається на статті 152 та 212 Земельного кодексу України, відповідно до яких землекористувач має право вимагати усунення порушень його права на землю, а самовільно зайнята земельна ділянка підлягає поверненню землекористувачу, у тому числі з приведенням її у придатний для використання стан та знесенням будівлі за рахунок особи, яка її самовільно зайняла.
З огляду на викладене позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні Міністерством оборони України та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси земельною ділянкою площею 28,2 кв.м шляхом знесення за його рахунок самочинно побудованої кам`яної будівлі (гаража) площею 28,2 кв.м, розташованої на території військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_2 . Також просить стягнути з відповідача судові витрати.
Письмові пояснення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси
Начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Шило О.П. надані письмові пояснення у справі.
Зазначає, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії Б № 032255, виданого у 1986 році Котовській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої є КЕВ м. Одеси, для потреб оборони було надано у постійне та безоплатне користування земельні ділянки загальною площею 387,3 га, у тому числі земельну ділянку площею 343,89 га, на якій розташоване військове містечко № НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилається на те, що зазначена земельна ділянка належить до земель оборони, є державною власністю та перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Одеси. Відповідач ОСОБА_1 без правовстановлюючих документів самовільно зайняв частину цієї земельної ділянки та без належних дозвільних документів побудував на ній кам`яну споруду - гараж.
Відповідно до Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Закону України «Про Збройні Сили України», статей 77, 84 Земельного кодексу України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та використовуються для потреб оборони. При цьому рішення щодо розпорядження такими землями, їх передачі або припинення права користування приймається уповноваженим державним органом у встановленому законом порядку.
Вказує, що КЕВ м. Одеси здійснює облік спірної земельної ділянки як земель оборони, а право постійного користування нею у встановленому законом порядку не припинялося. Міністерство оборони України не відмовлялося від права постійного користування спірною земельною ділянкою, заяв про таку відмову до уповноваженого органу не подавало, а рішення про припинення права постійного користування або вилучення земельної ділянки відсутнє.
Посилається на статті 140, 141, 142, 149 Земельного кодексу України та зазначає, що припинення права постійного користування земельною ділянкою можливе лише у встановленому законом порядку, а самовільне зайняття земельної ділянки відповідачем не припиняє права держави та КЕВ м. Одеси на користування нею.
З огляду на викладене, дії ОСОБА_1 порушують право користування земельною ділянкою, яка належить до земель оборони, а побудований ним гараж є самочинним будівництвом.
Просить задовольнити позов військового прокурора Одеського гарнізону, поданий в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси, до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно побудованої споруди.
Позиція відповідача
Відповідачем заяви по суті справи не подано.
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 21.03.2017 справу передано для розгляду судді Нікітішину В.П.
Ухвалою суду від 23.03.2017 відкрито провадження у справі.
03.08.2017 начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Шило О.П. надані письмові пояснення у справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 05.03.2018 справу передано для розгляду судді Івінському О.О. на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01.02.2018 № 283/0/15-18 про звільнення ОСОБА_2 з посади судді.
Ухвалою судді Івінського О.О. від 12.03.2018 справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження зі стадії судового розгляду. Призначено у справі судове засідання.
Ухвалою суду від 26.04.2018 провадження у справі зупинено до припинення перебування відповідача в зоні проведення АТО.
26.05.2020 представником Міністерства оборони України Дубчаком Д.В. подано заяву про поновлення провадження у справі.
18.08.2020 військовим прокурором Одеського гарнізону Брильовим М. подано заяву про поновлення провадження у справі.
30.09.2020 представником Міністерства оборони України Дубчаком Д.В. подано заяву про поновлення провадження у справі.
Ухвалою суду від 06.10.2020 провадження у справі поновлено.
14.01.2021 представником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Поляковим О. подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 24.04.2026 справу передано для розгляду судді Дзюбинському А.О.
Ухвалою судді Дзюбинського А.О. від 30.04.2026 цивільну справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено продовжити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26.06.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
25.08.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення рішення суду відкладено до 02.09.2026.
Судовий розгляд справи
Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Маркевич А.М., представники позивачів Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Мудра А.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позову, пояснив, що гараж ним побудовано на законних підставах та у встановленому порядку.
Зазначив, що на нього не поширюються вимоги наказів Міністерства оборони України, на які посилається позивач, оскільки на землях Міністерства оборони України допускається будівництво житлових будинків для військовослужбовців, а також гаражів та інших допоміжних приміщень, призначених для їх обслуговування.
Відповідач наголосив, що на земельну ділянку як таку він не претендував. Разом з тим пояснив, що у зв`язку з приватизацією квартири він вважав, що набув право і на відповідну частину прибудинкової території, на якій розташований гараж. Стверджував, що дозвіл на будівництво гаража ним було отримано у встановленому порядку.
Також відповідач пояснив, що у 2005 році житлові будинки були передані у комунальну власність. На його думку, у зв`язку з приватизацією квартири земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, разом із відповідною прибудинковою територією також мала бути передана у його користування чи власність.
Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що Міністерство оборони України до цього часу не передало відповідні земельні ділянки у власність територіальної громади міста Подільська. Звернув увагу суду на те, що поруч із належним йому гаражем розташовано усього НОМЕР_4 гаражів.
Посилався також на те, що у разі незаконності будівництва гаража він мав би бути притягнутий до відповідальності за самовільне будівництво, чого, за його словами, не відбулося.
З огляду на наведене відповідач просив у задоволенні позову відмовити.
Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Судом встановлено, що відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії Б № 032255, виданого 28.01.1986 Котовській квартирно-експлуатаційній частині, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, виконавчим комітетом Котовської районної ради Одеської області надано у постійне та безоплатне користування земельні ділянки, загальною площею 387,3 га, розташовані на території Котовського району Одеської області, в межі яких входить земельна ділянка, загальною площею площею 343,89 га, на якій розташоване військове містечко № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначений державний акт зареєстрований у порядку, встановленому законом за № 2, недійсним не визнавався і не був скасований.
Військовою прокуратурою Одеського гарнізону було зареєстровано кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 42016161010000251 від 16.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, а саме за фактом зловживання Службовими особами Котовської КЕЧ району Одеської області своїм службовим становищем, які всупереч інтересам служби надали незаконні дозволи на виділення земельних ділянок на території військового містечка № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 (колишня назва АДРЕСА_1 ) для будівництва гаражів, чим заподіяли істотної шкоди інтересам держави. 
В ході проведення досудового розслідування Котовським ВП ГУНП в Одеській області по кримінальному провадженню № 42016161010000251 від 16.08.2016, було допитано громадянина ОСОБА_1 в якості свідка, останній пояснив, що вказана кам`яна будівля належить йому, проте правовстановлюючих документів на неї та на земельну ділянку він не має.
Використання земельної ділянки ОСОБА_1 здійснював на підставі Довідки № 1/924 від 29.08.2006, виданої начальником КЕЧ Котовського району про виділення земельної ділянки для будівництва гаражу на території військового містечка. Порядковий номер гаражу 815.
Згідно копії Технічного паспорту на гараж, виготовленого Котовським БТІ на ім`я ОСОБА_1 , його площа забудови складає 28,2 кв.м.
Окрім того, обставина наявності гаражу підтверджується протоколом огляду місця події від 03 лютого 2017 року. Згідно з указаним протоколом, гараж № НОМЕР_5 розташований на відстані 12 метрів від п`ятиповерхового житлового будинку по АДРЕСА_3 , на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 .
Гараж є одноповерховою будівлею капітального типу. Вхід до нього здійснюється зі східної сторони через двостулкові металеві ворота, які зачиняються на металевий замок. Розміри гаража, зафіксовані під час огляду місця події, становлять 6,5 м ? 4,5 м ? 2,6 м.
Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли між Міністерством оборони України, Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси та ОСОБА_1 , полягає у вирішенні питання щодо правомірності зайняття відповідачем частини земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Одеси та належить до земель оборони, а також правомірності розміщення на ній без належних правових та дозвільних документів кам`яної будівлі (гаража), і, відповідно, щодо наявності підстав для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення зазначеної самочинно побудованої споруди.
Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Згідно зі статтями 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 369/1843/18 (провадження № 61-11087св22).
Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно зі статтею 95 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на земельній ділянці, на відшкодування збитків, у випадках, передбачених законом, споруджувати виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувача підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У частині п`ятій статті 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що:
«100. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
109. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (див. постанову Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 642/7110/15-ц).
За правилами статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка входить до складу земель, наданих Котовській квартирно-експлуатаційній частині у постійне користування на підставі державного акта серії Б № 032255 від 28.01.1986. Зазначений державний акт зареєстрований у встановленому порядку, його недійсність судом не встановлена, він не скасований, а доказів припинення права постійного користування відповідною земельною ділянкою або її вилучення матеріали справи не містять.
При цьому суд враховує, що відповідачем не надано доказів набуття ним у встановленому законом порядку права власності чи права користування частиною земельної ділянки площею 28,2 кв.м. Надана ним довідка № 1/924 від 29.08.2006 про виділення земельної ділянки для будівництва гаража сама по собі не підтверджує виникнення у відповідача права користування земельною ділянкою, оскільки матеріали справи не містять рішення уповноваженого органу про передачу відповідачу цієї земельної ділянки.
Більше того, сам ОСОБА_1 під час допиту у кримінальному провадженні підтвердив, що кам`яна будівля належить йому, однак правовстановлюючих документів на неї та на земельну ділянку він не має. Вказані пояснення узгоджуються з іншими доказами у справі та не спростовані відповідачем.
З матеріалів справи також убачається, що на спірній частині земельної ділянки відповідачем фактично розміщено кам`яну будівлю - гараж № НОМЕР_2 площею 28,2 кв.м, що підтверджується, зокрема, технічним паспортом, виготовленим Котовським БТІ на ім`я ОСОБА_1 , а також матеріалами огляду місця події.
Таким чином, відповідач фактично використовує частину земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Одеси, без належної правової підстави. Таке використання створює перешкоди для здійснення КЕВ м. Одеси прав землекористувача та порушує встановлений порядок використання земель державної власності.
За таких обставин суд вважає доведеним факт самовільного зайняття ОСОБА_1 частини земельної ділянки площею 28,2 кв.м.
Крім того, з огляду на відсутність у відповідача правових підстав для користування земельною ділянкою та належних дозвільних документів на будівництво, зведена ним на цій земельній ділянці кам`яна споруда має ознаки самочинного будівництва. При цьому КЕВ м. Одеси як землекористувач заперечує проти її збереження, наполягає на усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесенні споруди.
Щодо доводів відповідача
Оцінюючи доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що гараж ним побудовано на законних підставах та у встановленому порядку, суд не може погодитися з такими твердженнями, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.
Як установлено судом, спірна земельна ділянка входить до складу земель, наданих Котовській квартирно-експлуатаційній частині у постійне користування на підставі державного акта від 28.01.1986, який у встановленому законом порядку не скасований, недійсним не визнавався, а право постійного користування ним не припинено.
Відповідачем не надано доказів набуття ним права власності чи користування земельною ділянкою площею 28,2 кв.м, на якій розташований гараж № НОМЕР_2 .
Посилання ОСОБА_1 на довідку КЕЧ Котовського району № 1/924 від 29.08.2006 про виділення земельної ділянки для будівництва гаража такого висновку не змінює, оскільки зазначена довідка не є рішенням уповноваженого органу про передачу земельної ділянки у власність чи надання її у користування та не підтверджує виникнення у відповідача речового права на землю.
Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що на землях Міністерства оборони України допускається будівництво гаражів та інших допоміжних приміщень. Можливість використання земель оборони для певних різних цілей не породжує у особи права на земельну ділянку та права здійснювати на ній будівництво.
Обставина приватизації відповідачем квартири та передача житлових будинків у 2005 році у комунальну власність не свідчать про набуття ним права на земельну ділянку, на якій розташований гараж, та не підтверджують припинення права постійного користування цією землею.
Відповідачем також не надано доказів вилучення спірної земельної ділянки у КЕВ м. Одеси або її передачі іншій особі, у тому числі територіальній громаді. Відтак посилання на те, що відповідні землі не передані територіальній громаді, не спростовує встановлених судом обставин.
Наявність на відповідній території інших гаражів також не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки не підтверджує законності користування відповідачем саме спірною земельною ділянкою.
Не може бути підставою для відмови у позові й посилання відповідача на відсутність його притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Питання відповідальності особи та цивільно-правовий захист права землекористувача мають різні правові підстави, а відсутність такого притягнення не свідчить про правомірність зайняття земельної ділянки та будівництва на ній.
При цьому суд враховує, що під час допиту у кримінальному провадженні ОСОБА_1 пояснював, що кам`яна будівля належить йому, однак правовстановлюючих документів на неї та земельну ділянку він не має. Зазначені пояснення узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами та відповідачем не спростовані.
Таким чином, доводи відповідача не підтверджують наявності у нього правових підстав для користування спірною земельною ділянкою та розміщення на ній гаража № НОМЕР_2 , а тому не спростовують установлених судом обставин і не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд також бере до уваги, що відповідач не подав заяви по суті справи, не надав доказів на спростування доводів позивачів та не довів наявності у нього будь-якого чинного речового права на спірну земельну ділянку або законних підстав для розміщення на ній гаража.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що саме знесення гаража є належним та ефективним способом усунення порушення прав землекористувача, оскільки його розміщення перешкоджає користуванню частиною земельної ділянки за її цільовим призначенням, а правових підстав для збереження зазначеної споруди за відповідачем не встановлено.
Щодо обраного способу захисту порушення права позивача
Використання ОСОБА_1 частини земельної ділянки площею 28,2 кв. м, яка перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Одеси, без набуття ним у встановленому законом порядку права власності чи права користування цією земельною ділянкою порушує право позивача як постійного землекористувача на належне здійснення своїх прав щодо користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою в межах, визначених законом.
Розміщення гаража на земельній ділянці, право користування якою належить іншій особі, перешкоджає останній у здійсненні прав землекористувача та є самовільним зайняттям земельної ділянки.
З огляду на характер встановленого порушення суд вважає, що вимога про звільнення земельної ділянки шляхом усунення розміщеної на ній споруди спрямована безпосередньо на припинення такого порушення та відновлення порушеного права позивача. Застосування такого способу захисту відповідає характеру порушення, оскільки забезпечує фактичне усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення становища, яке існувало до її самовільного зайняття.
Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачами належними та допустимими доказами доведено факт самовільного зайняття ОСОБА_1 частини земельної ділянки площею 28,2 кв.м, яка перебуває у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, а також факт розміщення на ній без належних правових та дозвільних документів кам`яної будівлі (гаража) площею 28,2 кв.м, у зв`язку з чим порушене право землекористувача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення за рахунок відповідача зазначеної самочинно побудованої споруди. З огляду на відсутність у відповідача належних правових підстав для користування спірною земельною ділянкою та заперечення землекористувача проти збереження самочинного будівництва, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Розподіл судових витрату справі
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1 600,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 86 від 27.03.2017. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Задовольнити повністю позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно побудованої споруди.
Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси земельною ділянкою площею 28,2 кв.м шляхом знесення за його рахунок самочинно побудованої кам`яної будівлі (гаража) площею 28,2 кв.м, розташованої на території військового містечка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_2 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону суму сплаченого судового збору у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 02.09.2026.

Відомості про учасників справи
Позивач: Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 3829636324, адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пироговська, 18, тел. +380487761702
Позивач: Міністерство оборони України, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00034022, місцезнаходження: м. Київ, проспект Повітряних Сил, буд. 6
Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 08038284, адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Незалежності, 18, тел. +380487221434
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 

Суддя
Подільського міськрайонного суду
Одеської області        Андрій ДЗЮБИНСЬКИЙ