Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2026 року Справа № 520/20016/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Садової М. І.,
за участю секретаря судових засідань Гурець Ю. Д.,
представника відповідача Антосік І. О. , 
представника третьої особи Баннікова А. С., 
розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - визнати протиправним відмову відповідача від вчинення процесуальних дій зумовлених статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» за виконавчим провадженням ВП 76023294; - зобов`язати відповідача здійснити процесуальні дії зумовлені ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за виконавчим провадженням ВП 76023294.
В обґрунтування позову покликається на те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП 76023294, відкрите на підставі виконавчого листа № 520/33658/23, виданого Харківським окружним адміністративним судом, про зобов`язання управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради укласти письмову угоду з позивачем про надання соціальних послуг. Державним виконавцем Антосік І. О. 30.04.2026 прийнято постанову про накладення штрафу на боржника та встановлено десятиденний строк для виконання рішення суду. Після спливу цього строку подальші процесуальні дії, передбачені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не вчинялися. 26.06.2026 направлено вимогу з наданням боржнику триденного строку, який також сплинув, проте дії за статтею 63 Закону знову не були вчинені. Оскарження боржником постанови про накладення штрафу у справі № 520/10924/26 не зупиняє виконавчого провадження і не звільняє державного виконавця від обов`язку вчиняти дії, передбачені Законом. Попри те, державним виконавцем не вчинено усіх заходів щодо належного виконання судового рішення, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. 
Відповідач у відзиві та доповненнях до нього заперечував проти задоволення позову. Наводить аргументи про те, що рішення суду не може бути виконане без участі стягувача, оскільки потребує подання заяви про надання соціальних послуг. Державним виконавцем неодноразово здійснювалися виходи за місцем проживання позивача. 30.04.2026 накладено штраф на боржника. 21.07.2026 після залишення без задоволення позову боржника про скасування постанови про штраф, прийнято постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі. Відповідач вважає, що предмет позову відсутній, оскільки дії за статтею 63 Закону вчинені. Просить у позові відмовити. 
У відповіді на відзив та пояснення позивач наполягала на тому, що виконавче провадження не зупинялося, строки, встановлені самим виконавцем, спливали, а дії за статтею 63 Закону вчинялися із суттєвою затримкою, що свідчить про протиправну бездіяльність.
Треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору не подали письмових пояснень ані щодо позову, ані щодо позову, ані щодо відзиву на позов. 
Ухвалою суду від 14.07.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 29.07.2026 залучено у справі №520/20016/26 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради.
У судове засідання позивач не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання. 
У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у заявах по суті.
У судовому засіданні представник третьої особи заперечив проти позову. Додатково поясним, що ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає наступний прядок виконання рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу. Уразі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Для зварення із таким повідомленням законом не установлено строк, тобто відсутні часові обмеження. Відмови від вчинення виконавчих дій з метою виконання судового рішення із сторони державного виконавця відсутня. 
У судове засідання учасники справи не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання. У відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України здійснено розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились, адже їх неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного з огляду на таке.
Харківський окружним адміністративний суд своїм рішенням від 29.02.2024 у справі № 520/33658/23, зокрема, зобов`язав управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради укласти письмову угоду з ОСОБА_1 про надання соціальних послуг відповідно до Індивідуальної програми реабілітації № 818 від 14.11.2023.
На виконання судового рішення у цій частині позовних вимог видано виконавчий документ, який пред`явлено до примусового виконання. 
Суд установив, на виконання судового рішення у справі №520/33658/23, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік Іриною Олегівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 76023294. Стягувач ОСОБА_1 . Боржник управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради. Строк виконання судового рішення 10робочих днів. 
Надалі боржником неодноразово повідомлено державного виконавця про неможливість виконання судового рішення без участі стягувача. 
13.03.2025 та 23.04.2026 державним виконавцем вчинено вихід разом із представником боржника за місце проживання стягувача з метою вчинення виконавчих дій для виконання судового рішення, однак двері не було відчинено. 
30.04.2026 державним виконавцем в межах виконавчого провадження №76023294 прийнято постанову про накладення штрафу на боржника. Зобов`язано боржника виконати судового рішення у строк 10 робочих днів. 
Позивач стверджує, що 05.07.2026 направив відповідачу клопотання з вимогою надати інформацію про причини невчинення дій за статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» та вчинити відповідні процесуальні дії.
На момент подання адміністративного позову до суду 10 робочих днів для примусового виконання судового рішення минуло, однак державним виконавче не вчинено жодних виконавчих дій, передбачених ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». 
Під час розгляду справи у суді, 21.07.2026 державним виконавцем прийнято постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі у розмірі 10200,00 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України регламентовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Частинами першою-третьою статті 63 Закону № 1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частин першої та другої ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Суд повторно зазначає, що судове рішення на момент виникнення спірних правовідносин набрало законної сили, воно є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, враховуючи боржника.
Судом встановлено, що виконавче провадження ВП 76023294 не зупинялося. Після винесення постанови від 30.04.2026 про накладення штрафу та встановлення десятиденного строку виконання рішення державним виконавцем до 26.06.2026 не було вчинено викоанвчих дій, передбачених частинами 2 та 3 статті 63 Закону. Після спливу триденного строку за вимогою від 26.06.2026 дії знову не були вчинені до 21.07.2026.
Таким чином, судове рішення у справі, яке набрало законної сили, не було фактично виконано.
Суд зазначаєм повторно, що, враховуючи приписи статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а його невиконання - тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
З огляду на викладене вище суд прийшов переконання про те, що державним виконавцем не вчинено всіх дій, направлених на примусове виконання судового рішення, передбачених ч.3 ст.18 Закону №1404-VІІІ, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача не одержав від боржника пояснень чи іншої інформації стосовно того, які дії вчинив боржник для виконання рішення суду у справі №520/12657/25 та чи були такі дії боржника ефективними стосовного виконання судового рішення, а також ч.3 ст.63, ч.2 ст.75 Закону №1404-VІІІ щодо накладення штрафу у подвійному розмірі на боржника, яка були прийняття лише під час розгляду справи у суді, та не звернувся до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, при тому, що рішення суду у справі №520/33658/23 є чинним. 
Доводи відповідача про те, що боржником вчиняються дії з метою виконання рішення суду, однак його виконання неможливе без участі стягувача, суд оцінює критично, адже особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права, оскільки основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових актів у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Щодо належності та ефективності способу захисту порушеного права, суд прийшов наступного. 
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій та рішень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 16.07.2024 року у справі №640/27731/21, від 08.05.2024 року у справі №400/4562/19, від 27.02.2024 року у справі №1740/2487/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові Верховного Суду 25.03.2020 у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, а тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Таким чином, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене вище суд дійшов переконання про те, що належним та ефективним способом захисту полущеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невчинення дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", з примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/33658/23 та зобов`язання відповідача вчинити дії, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", з примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/33658/23.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи наведене суд прийшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
У відповідності до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про судовий збір». Відтак у відповідності до ч. 5 ст. 139 КАС України судовий збір компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України. 
Керуючись статтями 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо невчинення дій передбачених Законом України "Про виконавче провадження", з примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 520/33658/23.
Зобов`язати відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 520/33658/23.
У решті позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 272 КАС України.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження – місто Харків, вулиця Ярослава Мудрого, будинок №26, код ЄДРПОУ 45752470;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство юстиції України, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок № 13, код ЄДРПОУ 00015622;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, місцезнаходження – місто Харків, проспект Льва Ландау, 61060, будинок № 48, код ЄДРПОУ 03196653.
Повне судове рішення складено та підписано суддею 10.08.2026.

Суддя  М. І. Садова