Номер провадження 2/754/6253/26
Справа №754/3321/26
РІШЕННЯ 
Іменем України

07 липня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Кирилова А.
за участі позивача - ОСОБА_1 
третьої особи - ОСОБА_2 
розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6, 3-тя особа: Центр адміністративних послуг у Деснянському районі м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, 
В С Т А Н О В И В:
02 березня 2026 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), 3-тя особа - Центр адміністративних послуг у Деснянському районі м. Києва (м. Київ, пр.. Червоної Калини, 29), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним.
ОСОБА_1 , є наймачем і власником особового рахунку квартири АДРЕСА_2 на підставі ордера І №7329 серія Б від 11.09.1985 року, виданого виконкомом Ленінської ради народних депутатів. Ордер був виданий їй ОСОБА_7 (прізвище змінено в результаті реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ). У зазначеній квартирі зареєстровані: вона ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 , її діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Ії син ОСОБА_4 був одружений з відповідачкою ОСОБА_3 та у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі є повнолітньою особою. Відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі як членом її сім`ї. Шлюб між сином ОСОБА_4 і відповідачкою ОСОБА_3 розірвано 20.03.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка разом з донькою виїхала зі спірної квартири і за цією адресою не проживають з 2001 року, що підтверджується свідченням сусідів, які відображені у відповідних актах. Слід зазначити, що ні вона, ні інші члени їх сім`ї не чинили перешкод відповідачам у користування їх квартирою, не мінялись замки вхідних дверей квартири, не відбирались клюсі від вхідних дверей. Відповідачі добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад 1 рік без поважних причин. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей їх в квартирі немає, і взагалі квартирою вони не цікавляться, не підтримують належний стан квартири, не проводять ремонти і не приймають матеріальної участі у проведені підтримуючих ремонтів квартири. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідачі не сплачують зазначені платежі, то вона змушена сплачувати все сама. Проте таке матеріальне навантаження є для неї складним, оскільки вона хворіє, отримує незначну пенсію за віком, тому вважає, що відповідачі порушують її права користувача та відповідального квартиронаймача. Зазначені обставини підтверджуються декількома актами про не проживання відповідачів кілька десятків років, а також такі обставини можуть підтвердити свідки, сусіди, які приймали участь у складанні актів за всі роки.
Посилаючись на викладене, позивач просить: визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Деснянського районного суду м Києва від 09 березня 2026 року відкрито провадження в справі, призначено судове засідання, розгляд справи визначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач у судовому засіданні заявила вимогу про змінення імені відповідача ОСОБА_6 на ОСОБА_6 . Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. 
Треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги позову підтримали.
Треті особи - Центр адміністративних послуг у Деснянському районі м. Києва, ОСОБА_4 , в судове щасідання не з`явились.
Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що на підставі ордера І №7329 серія Б від 11.09.1985 року, виданого виконкомом Ленінської ради народних депутатів ОСОБА_7 , є наймачем і власником особового рахунку квартири АДРЕСА_2 . Ордер був виданий ОСОБА_7 (прізвище змінено в результаті реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ) та членам її сім`ї: ОСОБА_11 (донька), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (донька). 
Відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва від 21 лютого 1998 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюбь з ОСОБА_2 , про що 21 лютого 1998 року зроблено відповідний актовий запис №231. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_7 ».
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції міста Києва шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, про що 29 березня 2000 року складено відповідний актовий запис №363.
Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб ГІОЦ у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 з 19.12.1991 року зареєстрована ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 05.03.1992 року 
Відповідно Актів від 16.05.2025 року та 12.12.2025 року за підписом начальника ЖЕД - 305 Ю.Баков , М.Є. Мірута складеного у присутності сусідів які проживають в будинку АДРЕСА_3 , зазначено про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 не проживають з 2001 року.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. 
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. 
Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. 
Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідачі не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , не утримують дане житло, не сплачують комунальні послуги, вони там тільки зареєстровані, суд вважає, що Відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою, отже позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 319, 321, 317, 316, 328,16 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ст.ст. 12,13,76-79,328, ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , 3-тя особа: Центр адміністративних послуг у Деснянському районі м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану-  АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану - АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . 
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя