П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/10166/25	

Суддя першої інстанції - Брагар В. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Дегтярьової С.В.,
суддів – Крусяна А.В., Яковлєва О.В.,
розглянув в порядку письмового провадження у місті Одеса апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі №400/10166/25 за адміністративним позовом Верхньорогачицької селищної ради до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису від 20 серпня 2025 року №ПД/ХС/16281/182/П, -
В С Т А Н О В И В:
До Миколаївського окружного адміністративного суду звернулась Верхньорогачицька селищна рада з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому просила визнати протиправним та скасувати припис Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПД/ХС/16281/182/П від 20 серпня 2025 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року позовні вимоги задоволено.
До П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі №400/10166/25.
На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність порушень трудового законодавства з боку Верхньорогачицької селищної ради. Маючи таку тривалу процедуру погодження платіжних документів через «Клієнт казначейства – Казначейство», позивач повинен був врахувати ці обставини, та сформувати документи для здійснення остаточного розрахунку зі звільненим працівником заздалегідь, оскільки відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. 
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що положення статті 10 Закон №2136 є достатньою підставою виключення відповідальності роботодавця у спірних трудових відносинах. Водночас, ця стаття не скасовує вимог статті 116 КЗпП України щодо обов`язку проведення остаточного розрахунку з працівником у день звільнення та не звільняє його від обов`язку забезпечити своєчасні виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані дні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Зазначена норма лише визначає особливості відповідальності роботодавця в умовах воєнного стану. Оскільки факт проведення остаточного розрахунку з працівником після дня звільнення позивачем не заперечується, суд першої інстанції безпідставно визнав відсутність порушення трудового законодавства з боку позивача.
Просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
02 липня 2026 року від представника Верхньорогачицької селищної ради надійшов відзив, в якому зазначено, що вина позивача у затримці виплати коштів при звільнені ОСОБА_1 відсутня, оскільки усі дії передбачені процедурами виплати заробітної плати у державних органах позивачем було вжито у день звільнення, а затримка сталася з вини Державної казначейської служби у Верхньорогачицькому районі, яка здійснювала фінансування, у тому числі, захищених статей бюджету установи, із затримками через введення в Україні воєнного стану та тимчасової окупації частини Херсонської області.
Просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2026 року відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року у справі №400/10166/25.
06 липня 2026 року матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Колегія суддів перевірила матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, та дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що листом Державної служби з питань праці від 13 серпня 2025 року №ЦА-4585/1/2.4.1-25а Міжрегіональне управління отримало погодження проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у Верхньорогачицькій селищній раді за зверненням ОСОБА_1 від 22 липня 2025 року.
Наказом Міжрегіонального управління №356/ПД-ЗК від 15 серпня 2025 року було ініційовано проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю в частині дотримання строків і першочерговості виплати заробітної плати в Верхньорогачицькій селищній раді.
20 серпня 2025 року головним державним інспектором відділу з питань праці управління з питань інспекційної діяльності у Херсонській області Міжрегіональне управління Байрак А.О. було складено Акт №ПД/ХС/16281/182 за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері охорони праці, промислової гігієни, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, праці, зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснення гірничого нагляду відносно Верхньорогачицької селищної ради. 
На підставі зазначеного Акту головним державним інспектором відділу з питань праці управління з питань інспекційної діяльності у Херсонській області 20 серпня 2025 року було винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПД/ХС/16281/182/П, яким позивача зобов`язано провести нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні колишнього працівника ОСОБА_1 . Строк виконання припису – 22 вересня 2025 року.
Вважаючи протиправним припис відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Згідно частини третьої статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Колегія суддів проаналізувала матеріали справи, доводи апеляційної скарги та дійшла наступного висновку.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить, що відповідальність роботодавця, передбачена статтею 117 КЗпП України, не є безумовною та не настає автоматично при неотриманні працівником належних йому коштів після дня звільнення.
Обов`язковою умовою застосування цієї норми є встановлення вини роботодавця у невиплаті належних сум.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції правильно виходив саме із необхідності встановлення причин несвоєчасного отримання працівником належних виплат та оцінки поведінки роботодавця.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника Верхньорогачицької військової адміністрації Каховського району Херсонської області №54-к від 11 липня 2025 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади.
Цього ж дня проведено остаточний розрахунок належних до виплати сум, сформовано платіжну інструкцію №49 на суму 88 402,26 грн та направлено до виконання банківською установою.
Наведені обставини підтверджуються платіжною інструкцією, журналом проходження платежу та іншими письмовими доказами, достовірність яких не спростована відповідачем.
При цьому, відповідач не заперечує здійснення перерахунку коштів саме у день звільнення працівника.
Фактично апеляційна скарга ґрунтується на тому, що незалежно від виконання роботодавцем усіх необхідних дій, саме він повинен нести відповідальність за подальше проходження бюджетного платежу органами Державної казначейської служби.
Колегія суддів із такими доводами не погоджується та вважає їх безпідставними.
Із матеріалів справи вбачається, що після направлення платіжної інструкції №49 від 11 липня 2025 року до органу Казначейства її виконання здійснювалось відповідно до бюджетного законодавства та нормативно-правових актів, прийнятих на період воєнного стану.
Листом Управління Державної казначейської служби України у Верхньорогачицькому районі Херсонської області 03-06-08/288 від 31 липня 2025 року підтверджено, що затримка проведення платежу була зумовлена необхідністю погодження бюджетних видатків із Херсонською обласною військовою адміністрацією відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 червня 2021 року №590 «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану».
Зазначений лист є належним та допустимим доказом у розумінні статей 72-76 КАС України, оскільки виданий компетентним органом у межах його повноважень та містить інформацію щодо причин затримки проходження відповідного бюджетного платежу.
Відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував наведені відомості або свідчив про недостовірність інформації, викладеної органом Казначейства.
Доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець повинен був завчасно сформувати платіжні документи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підстави проводити з працівником розрахунки, належні після звільнення, до прийняття відповідного наказу відсутні.
Більш того, остаточний розмір належних працівникові сум визначається саме на день звільнення після підрахунку усіх складових та розрахунку компенсацій.
Крім того, після прийняття Казначейством відповідної платіжної інструкції роботодавець об`єктивно позбавлений можливості впливати на строки її виконання, порядок погодження платежів та черговість фінансування бюджетних видатків.
Таким чином, обставини, які виникли після належного, у встановлений строк, направлення платіжної інструкції до органу Державної казначейської служби, перебували поза межами можливостей контролю позивачем.
За таких умов відсутні підстави для висновку про наявність вини роботодавця у затримці фактичного зарахування коштів працівнику.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Зазначена норма є спеціальною щодо регулювання трудових відносин під час дії воєнного стану та підлягає застосуванню у взаємозв`язку із положеннями статей 116, 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам та правильно визначив правову природу спірних правовідносин, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 242-244, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя доповідач С.В. Дегтярьова

Судді А.В. Крусян

О.В. Яковлєв