РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/9956/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просить суд:
-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, щодо відмови ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку;
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 24 квітня 2026 року;
-стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати в сумі 1331,20 грн.
Ухвалою суду від 10.06.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Позивач в обґрунтування позову зазначає, що звернувся до пенсійного органу за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, однак отримав відмову, вважає, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії є протиправними, у зв`язку з чим просить суд позов задовольнити повністю.
Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого вказав, що у спірних правовідносинах діяв в межах наданих повноважень, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Дослідженням письмових доказів, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 24.04.2026 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Заява позивача та додані до неї документи були розглянуті за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Поряд із тим, судом встановлено, що за результатами розгляду поданої заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення від 01.05.2026 №172650012615, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.
Як убачається зі змісту зазначеного рішення, підставою для відмови стало неврахування відповідачем окремих періодів роботи позивача при визначенні тривалості проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, а саме: періоду роботи у Зарічненській районній молодіжній організації Спілки Молоді Рівненщини з 15.11.1991 по 15.03.1995 та періоду роботи у Млинківській неповній середній школі з 20.03.1995 по 25.06.1996.
Водночас відповідач зазначив, що вказані періоди не можуть бути враховані при визначенні права позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки постійний характер роботи у відповідній зоні, на його думку, не підтверджений довідкою про заробітну плату та документами щодо перебування або неперебування позивача у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами чи відпустці для догляду за дитиною.
Вважаючи, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 01.05.2026 №172650012615 прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що порушує її право на соціальний захист і пенсійне забезпечення, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом про визнання зазначеного рішення протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон №796-ХІІ). 
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Частиною першою статті 9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-ІV від 09.03.2003 (далі – Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону №1058-ІV.
Зокрема, згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.
Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №556/1153/17.
Матеріалами справи підтверджується, що у період, який дає право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку, позивач проживав на території зони гарантованого добровільного відселення, а тому має право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі – Порядок №22-1).
Вказаний порядок прийнято відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:
учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:
довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;
посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування (в редакції Постанови Пенсійного фонду №55-1 від 19.12.2023);
для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Так, пунктом 2.22 цього розділу передбачено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України “Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні”.
Підпунктом 6 пункту 2.6. розділу II Порядку №22-1 визначено, що при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються, зокрема документи про надання статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС чи потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для призначення додаткової пенсії відповідно до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
Відтак, механізм реалізації права, передбаченого законом, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” чітко передбачений Порядком №22-1.
З аналізу наведених норм слідує, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи є, зокрема (1) документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування (зокрема, відповідна довідка) та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).
Суд враховує, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користування пільгами, встановленими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” є посвідчення “Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” та “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” (частина 3 статті 65 Закону №796-XII).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років. Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).
Однією з обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є досягнення особою відповідного віку.
Відповідно до статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Млинок Зарічненського району Рівненської області.
Під час судового розгляду встановлено, що у період з 01.09.1984 по 30.06.1987 позивач навчалася у Дубнівському культурно-освітньому училищі Міністерства культури УРСР (нині – відокремлений структурний підрозділ «Дубенський фаховий коледж культури і мистецтв Рівненського державного гуманітарного університету») за спеціальністю «бібліотекар середньої кваліфікації».
Поряд із тим, після завершення навчання позивач повернулася до місця свого постійного проживання та у період з 15.08.1987 по 26.08.1989 працювала бібліотекарем Млинківської неповної середньої школи Зарічненського району Рівненської області, одночасно проживаючи у селі Млинок.
Разом з тим, зі змісту трудової книжки позивача вбачається, що 27.09.1989 її було переведено на посаду комсомольського організатора Зарічненського районного комітету комсомолу, а в подальшому — на посаду інструктора Зарічненської районної організації Спілки Молоді Рівненщини. Матеріалами справи підтверджено, що у зазначений період трудової діяльності позивач продовжувала постійно проживати у селі Млинок Зарічненського району Рівненської області.
Також матеріалами справи підтверджено, що факт постійного проживання позивача у селі Млинок Зарічненського району Рівненської області у період з 01.11.1987 по 02.02.1991 підтверджується довідкою Зарічненської селищної ради Рівненської області №534 від 18.05.2026, відповідно до якої тривалість проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення становить 3 роки 3 місяці 1 день.
Водночас суд бере до уваги, що на момент укладення шлюбу 30.04.1990 позивач вже перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку ОСОБА_3 . У лютому 1991 року сім`я позивача переїхала до батьків чоловіка та почала проживати у селі Борове Зарічненського району Рівненської області.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що 15.03.1995 позивача звільнено з посади інструктора Зарічненської районної організації Спілки Молоді Рівненщини. У подальшому, в період з 20.03.1995 по 25.06.1996, позивач працювала бібліотекарем Млинківської неповної середньої школи Зарічненського району Рівненської області, проживаючи у смт Зарічне.
Також суд враховує, що 09.02.1994 Рівненською обласною державною адміністрацією позивачу видано посвідчення особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3. Вказане посвідчення є чинним, недійсним не визнавалося та було видане на підставі документів, поданих органами місцевого самоврядування, які підтверджували проживання та роботу позивача на території зони гарантованого добровільного відселення.
Оцінюючи подані сторонами докази, суд зазначає, що факт проживання позивача у селі Млинок у період з 01.11.1987 по 02.02.1991 належним чином підтверджується довідкою Зарічненської селищної ради Рівненської області №534 від 18.05.2026.
Крім того, зі змісту трудової книжки вбачається, що записом №4 підтверджується прийняття позивача 27.09.1989 на посаду комсомольського організатора Зарічненського райкому комсомолу, записами №5 та №8 — призначення 15.11.1991 на посаду інструктора Зарічненської районної організації Спілки Молоді Рівненщини, записом №9 — звільнення із зазначеної посади 15.03.1995, а записами №10 та №11 — прийняття та звільнення з посади бібліотекаря Млинківської неповної середньої школи.
Водночас наведені записи трудової книжки узгоджуються з іншими письмовими доказами, долученими до матеріалів справи.
Так, матеріалами справи підтверджено, що факт роботи позивача у Зарічненському райкомі комсомолу підтверджується характеристикою від 21.05.1991, виданою на ОСОБА_4 як інструктора Зарічненського ЛКСМ України (МДС), а також довідкою від 21.12.1990, виданою секретарем Зарічненського райкому ЛКСМ України, відповідно до якої позивач працювала інструктором Зарічненського райкому ЛКСМ України.
Разом з тим, факт роботи позивача бібліотекарем Млинківської неповної середньої школи підтверджується довідкою Млинківського ліцею Зарічненської селищної ради Вараського району Рівненської області №215 від 07.12.2023, згідно з якою ОСОБА_1 працювала бібліотекарем на час відсутності основного працівника з 20.03.1995 по 25.06.1996 відповідно до наказу №147 від 19.03.1995 та наказу №121 від 24.06.1996.
Суд звертає увагу, що дійсність довідки Зарічненської селищної ради №534 від 18.05.2026 та довідки Млинківського ліцею №215 від 07.12.2023 відповідачем не заперечувалася, доказів їх недостовірності чи скасування матеріали справи не містять. Відтак зазначені документи є належними та допустимими доказами у розумінні статей 72–76 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні правові підстави для їх неврахування під час вирішення питання щодо права позивача на пенсійне забезпечення.
Також суд враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"» смт Зарічне та село Млинок Зарічненського району Рівненської області включені до переліку населених пунктів, віднесених до зони гарантованого добровільного відселення.
За таких обставин суд зазначає, що як проживання, так і робота позивача у зазначених населених пунктах є юридично значимими обставинами для визначення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.01.2020 у справі №572/245/17 та від 17.06.2020 у справі №572/456/17, відповідно до яких місце постійного проживання особи нерозривно пов`язане із місцем її постійної роботи або навчання, а підтвердження факту роботи особи у відповідному населеному пункті є належним доказом її перебування на території радіоактивного забруднення.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у постановах від 11.03.2024 у справі №500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22 та від 02.10.2024 у справі №500/551/23, у яких наголошено, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує саме з фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою, а не з виключною наявністю окремих документів, не передбачених законом як обов`язкових.
Оцінюючи наведені докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що вони є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою та достовірно підтверджують, що станом на 01.01.1993 позивач проживала та працювала у зоні гарантованого добровільного відселення 5 років 1 місяць 28 днів, а станом на 20.06.1996 — 8 років 6 місяців 23 дні.
Водночас матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала у населених пунктах, віднесених до зазначеної зони, з 15.11.1991 по 15.03.1995 (3 роки 4 місяці) та з 20.03.1995 по 25.06.1996 (1 рік 3 місяці 6 днів), а також проживала у такій зоні з 01.11.1987 по 02.02.1991 (3 роки 3 місяці 1 день), що у сукупності становить 7 років 10 місяців 7 днів перебування у зоні гарантованого добровільного відселення.
Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач фактично не заперечує підтвердження необхідного трирічного періоду проживання позивача станом на 01.01.1993, а підставою для відмови визначив лише ненадання довідки про заробітну плату та документів щодо перебування чи неперебування у відпустці по догляду за дитиною.
Однак суд зазначає, що стаття 55 Закону №796-ХІІ не ставить виникнення права на пенсію у залежність від наявності саме таких документів. Натомість визначальним є підтвердження факту проживання або роботи у відповідній зоні, який у даній справі підтверджений достатньою сукупністю належних та допустимих доказів.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що позивач набула право на зниження пенсійного віку на три роки, а відтак право на призначення пенсії виникає після досягнення 57-річного віку.
Також матеріалами справи підтверджено, що страховий стаж позивача на дату звернення за призначенням пенсії становить 40 років 6 місяців 11 днів, що істотно перевищує мінімально необхідний страховий стаж, визначений статтями 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та 55 Закону №796-ХІІ.
Враховуючи викладене, оцінюючи всі докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд доходить висновку, що позивач виконала всі передбачені законом умови для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак рішення відповідача прийняте без повного та всебічного дослідження обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належної оцінки поданих доказів, у зв`язку з чим є протиправним, підлягає скасуванню, а порушене право позивача — поновленню шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію відповідно до вимог статті 55 Закону №796-ХІІ.
Водночас, позивач помилково вважає, що Головне управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язане виплачувати пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Пунктом 4.2. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
А за правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
Отже, належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії, яким у спірних правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Повноваженнями для здійснення виплати пенсії наділений орган, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи.
За наведеного, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для належного захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 24.04.2026 року, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди роботи.
Щодо позовних вимог в частині нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд зазначає наступне.
За правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін), після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії. З аналізу вказаних вище положень випливає, що після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто, територіальному органу Пенсійного фонду України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії. Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи.
Оскільки позивач Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не є територіальним органом Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування позивача, таким чином, у цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
За наведеного, позов підлягає задоволенню частково.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 24 квітня 2026 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати в сумі 665,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 09 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (вул. Зодчих, 22,м. Вінниця,Вінницький р-н, Вінницька обл.,21005, ЄДРПОУ/РНОКПП 13322403) 

Суддя       Н.В. Друзенко