ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 569/14213/16-ц
провадження № 61-6428св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- Служба у справах дітей, яка діє від імені органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Служба у справах дітей, яка діє від імені органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2014 року проживав разом із батьком ОСОБА_2 та його цивільною дружиною ОСОБА_3 і зведеною сестрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у найманій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Раніше дитина навчалась в одному з інтернатів м. Херсон.
Мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Із 01 липня 2015 року ОСОБА_1 перебував у притулку для дітей Служби у справах дітей Львівської облдержадміністрації. 
31 серпня 2015 року ОСОБА_2 забрав сина з притулку з метою подальшого проживання у сім`ї та навчання у школі за місцем проживання. Однак на залізничному вокзалі ОСОБА_1 втік від батька і 08 вересня 2015 року працівниками Яворівського РВ ГУ МУС України у Львівській області знову поміщений до притулку для дітей Служби у справах дітей Львівської облдержадміністрації.
ОСОБА_1 пояснив, що втік від батька, бо не хоче з ним жити. Перебуваючи у притулку для дітей, ОСОБА_1 звернувся до адміністрації закладу з письмовою заявою щодо позбавлення його батька батьківських прав. Зважаючи на малолітній вік дитини, ця заява по суті не розглядалася. З батьком дитини проводилась відповідна профілактична робота щодо належного виконання ним батьківських обов`язків стосовно сина.
29 вересня 2015 року ОСОБА_1 з притулку для дітей Служби у справах дітей Львівської облдержадміністрації був переведений до КЗ «Обласний центр соціально- психологічної реабілітації дітей» Рівненської обласної ради, звідки 25 грудня 2015 року вибув у сім`ю батька за його заявою.
Під час перебування ОСОБА_1 в Центрі, його батько не відвідував закладу, в телефонному режимі не зв`язувався з психологами з метою вирішення подальшої долі дитини та врегулювання ситуації, що склалась у родині.
ОСОБА_1 навчався у ЗОШ № 25 м. Рівне. Відповідно до характеристики на ОСОБА_1 , виданої ЗОШ № 25 м. Рівне, батько малолітнього на контакт з адміністрацією школи не виходить, а з класним керівником спілкується лише в телефонному режимі.
10 травня 2016 року ОСОБА_1 знову самовільно залишив місце постійного проживання. Батько самостійно розшукав сина та 24 червня 2016 року звернувся до Служби у справах дітей із заявою про влаштування ОСОБА_1 до КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Рівненської обласної ради. Перебування ОСОБА_1 в Центрі було погоджено Служби у справах дітей Рівненської облдержадміністрації терміном до 31 серпня 2016 року. За літній період батько не приділяв достатньої уваги вихованню сина, не відвідував його в Центрі, не співпрацював з психологами з метою подолання проблеми спілкування з сином, налагодження стосунків у сім`ї.
Матеріали для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП за ухилення від створення передбачених чинним законодавством умов для навчання, виховання і розвитку сина ОСОБА_1 неодноразово направлялися до Рівненського відділу поліції.
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради 11 серпня 2016 року розглядалося питання про виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_1 . ОСОБА_2 був присутній на комісії, надав пояснення щодо його участі у вихованні та утриманні сина. Рішенням комісії ОСОБА_2 був попереджений про відповідальність, у тому числі про позбавлення батьківських прав за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_1 .
З 13 вересня 2016 року ОСОБА_1 вкотре був поміщений працівниками поліції до КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». У телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив працівникам служби у справах дітей, що він відмовляється надалі забирати сина на проживання у сім`ю.

З урахуванням зазначеного, Служба у справах дітей, яка діє від імені органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року, ухваленим у складі судді Ковальова І. М., позов Служби у справах дітей, яка діє від імені органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у сумі 551,20 грн та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

У серпні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Цісар І. В. подала до суду першої інстанції заяву, у якій просила поновити ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року та скасувати заочне рішення суду.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2024 року прийнято заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Цісар І. В. про поновлення процесуального строку на звернення до суду, перегляд заочного рішенняРівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року у цій справі та призначено судовий розгляд. 

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Цісар І. В. про поновлення процесуального строку на звернення до суду, перегляд заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Цісар І. В. у грудні 2024 року подала апеляційну скаргу на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 02 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Цісар І. В., на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Цісар І. В., залишено без задоволення, заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимогипро позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахувавши, що відповідач матеріально дитину не забезпечує, його вихованням та здоров`ям не займається і не цікавиться, дійшов висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Апеляційний суд зазначив, що наведені позивачем документально підтверджені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від належного виховання своєї дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками. Натомість сам відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував зазначене, що свідчить про його байдужість до долі дитини. З урахуванням наведеного, суд вважав встановленим, що відповідач не займався вихованням сина, не виявляв до нього батьківського піклування, що, зрештою і призвело до того, що дитина більшість часу перебувала під опікою держави, а рідний батько вкрай рідко проявляв до дитини зацікавленість.

Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції встановив, що відповідач дізнався про судове рішення про позбавлення його батьківських прав після того, як звернувся до відповідних органів для отримання грошової виплати у зв`язку із загибеллю сина. Твердження батька, що він не знав про позбавлення його батьківських прав ще в 2016 році, характеризує його як особу, що зовсім не цікавилась сином. Водночас відповідач не надав ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги доказів, які б вказували, що між ним та сином існувало спілкування хоча б після ухвалення рішення про позбавлення його батьківських прав або прояв батьківського інтересу до долі сина.

Крім того, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції, зазначив, що відповідач не надав будь-яких доказів, які б спростовували вручення йому судової кореспонденції. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він не ухилявся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а саме: тривалий час піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, забезпечував необхідне харчування, спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, створював умови для отримання сином освіти.
Суд дійшов помилкового висновку про те, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази на підтвердження доцільності позбавлення його батьківських прав щодо сина ОСОБА_1 та не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18, від 23 жовтня 2024 року у справі № 361/2014/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 травня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Тітов М. Ю. та судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. від 26 травня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2024 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. від 26 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., від 24 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 27 травня 2026 року, у зв`язку із обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2026 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітній ОСОБА_1 разом із батьком та його цивільною дружиною ОСОБА_3 , зведеною меншою сестрою ОСОБА_2 проживав у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою були створені належні умови для проживання, виховання і розвитку дітей. Неповнолітній ОСОБА_1 мав окреме місце для сну, стіл для навчання, особисті речі. У сім`ї батька хлопчик проживав з 2014 року. Раніше він навчався в одному з інтернатів м. Херсона.

З 01 липня 2015 року неповнолітній ОСОБА_1 перебував у притулку для дітей ССД Львівської облдержадміністрації. 31 серпня 2015 року батько ОСОБА_2 забрав сина з притулку з метою подальшого його проживання в сім`ї та навчання у школі за місцем проживання, однак неповнолітній ОСОБА_1 на залізничному вокзалі ст. Львів втік від батька і 08 вересня 2015 року працівниками Яворівського РВ ГУ МВС України у Львівській області знову був поміщений у притулок для дітей ССД Львівської облдержадміністрації. Як пояснив неповнолітній, він втік, оскільки не бажає жити з батьком. Перебуваючи у притулку для дітей, неповнолітній ОСОБА_1 звернувся до адміністрації закладу із письмовою заявою щодо позбавлення його батька батьківських прав.

Відповідно до наказу №101-осн від 21 липня 2015 року у Службі у справах дітей Рівненського міськвиконкому на обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, перебуває неповнолітній ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що систематично самовільно залишає місце постійного проживання. 

Згідно з інформацією Притулку для дітей Служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , влаштований в цей заклад з 01 липня 2015 року згідно з його (дитини) власною заявою. З пояснення дитини закладу відомо, що хлопчик навчався у 2014 році в одному з інтернатів м. Херсона (район Степанівки). Його шестеро братів та сестер проживали та проживають зі своєю бабусею ОСОБА_10 в с. Чкалово Новотроїцького району Херсонської області. Мати ОСОБА_11 з дітьми не проживає. У 2011 році діти були відібрані в матері без позбавлення батьківських прав та влаштовані в школу-інтернат м. Червоноград Львівської області, звідки були передані в прийомну сім`ю ОСОБА_12 в с. Молошковичі Яворівського району Львівської області. У 2012 році мати ОСОБА_11 повернула дітей і разом із ними поїхала проживати до бабусі у Херсонську область. Руслан був влаштований у школу-інтернат, а інші діти продовжували проживати з бабусею. З 2014 року хлопчик проживав разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . Дитина повідомила, що батько ніде не працює, збирає метал, зловживає алкоголем, часто б`є сина та свою співмешканку, що стало причиною самовільного залишення дитиною сім`ї. Хлопчик повідомив, що звертався до поліції у м. Рівне із заявою про факти побиття його батьком. Дитина категорично відмовляється повертатися до батька і заявляє, що мати також не виконує батьківських обов`язків, вихованням всіх своїх дітей не займається (а. с. 8). 

29 вересня 2015 року неповнолітній ОСОБА_1 з притулку для дітей Служби у справах дітей Львівської облдержадміністрації був переведений до КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Рівненської обласної ради, звідки 25 грудня 2015 року вибув в сім`ю батька за його заявою.

Під час перебування неповнолітнього в центрі батько його не відвідував, життям дитини не цікавився.

З 10 травня 2016 року ОСОБА_1 самовільно залишив місце постійного проживання. Батько самостійно розшукав сина і 24 червня 2016 року звернувся до Служби у справах дітей із заявою про влаштування неповнолітнього до КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Рівненської обласної ради. Перебування неповнолітнього в центрі було погоджено ССД Рівненської облдержадміністрації терміном до 31 серпня 2016 року. За літній період належної уваги сину батько не приділяв, не відвідував його в центрі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків, згідно з протоколом № 9 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради було вирішено попередити ОСОБА_2 про відповідальність, у тому числі про позбавлення батьківських прав за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 13 вересня 2016 року неповнолітній ОСОБА_1 працівниками поліції був поміщений до КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Рівненської обласної ради. У телефонному режимі батько малолітнього - ОСОБА_2 повідомив працівникам служби у справах дітей, що він відмовляється надалі забирати сина на проживання у свою сім`ю.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 09 листопада 2016 року № 08-2506 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , Комісія з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітет Рівненської міської ради, враховуючи вищевикладені факти, керуючись статтями 19, 164 СК України, вважала за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2014 року проживав у сім`ї батька ОСОБА_2 , неодноразово самовільно залишав місце проживання, з 13 вересня 2016 року вкотре поміщений у КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей».Більшість часу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував під опікою держави. Під час перебування дитини у КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Рівненської міської ради , батько дитини заклад не відвідував, у телефонному режимі не зв`язувався з психологами з метою вирішення подальшої долі дитини. Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 11 серпня 2016 року ОСОБА_2 був попереджений про відповідальність, у тому числі і про позбавлення батьківських прав за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина ОСОБА_1 . ОСОБА_2 відмовився забирати сина з КЗ «Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» у сім`ю, тобто фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд погоджується з висновком суду про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач не займався вихованням сина, не виявляв до нього батьківського піклування, тобто ухилився від виховання дитини.

Суд дійшов правильного висновку про винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.

Переглядаючи в апеляційному порядку заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року про позбавлення відповідача батьківських прав за апеляційною скаргою відповідача, яка подана у грудні 2024 року, апеляційний суд врахував, що відповідач після позбавлення його батьківських прав тривалий час (8 років) не цікавився життям та долею сина, і оскаржив судове рішення про позбавлення його батьківських прав лише після досягнення сином повноліття, а саме після того, як відповідач звернувся до відповідних органів для отримання грошової виплати у зв`язку з загибеллю сина, про що сам відповідач зазначив у заяві про скасування заочного рішення (а. с. 38) та в судовому засіданні в суді першої інстанції 07 листопада 2024 року (а. с. 55-56). При цьому повідомити в судовому засіданні суду першої інстанції дату загибелі сина відповідач не зміг (а. с. 59).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що той факт, що ОСОБА_2 нібито не знав про позбавлення його батьківських прав ще в 2016 році, характеризує його як особу, яка зовсім не цікавилась сином, його життям та долею.

Є вірним висновок апеляційного суду про те, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи. 

При цьому колегія суддів бере до уваги, що відповідач, заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав, не надав ні до заяви про перегляд заочного рішення, ні до апеляційної скарги доказів, і не навів аргументів щодо виконання ним батьківських обов`язків щодо дитини. 

Зокрема, що відсутні будь-які докази того, що відповідач продовжував утримувати та виховувати сина, що між ним та сином існувало спілкування, прояв батьківського інтересу до долі сина після листопада 2016 року, тобто після ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, про яке, як стверджує відповідач, він не знав. 

Таким чином, при вирішенні спору у цій справі апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому у цій справі наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи позбавлення відповідача батьківських прав здійснено згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: довготривалого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, відсутності будь-яких доказів участі батька у житті дитини з 2016 року, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачу виконувати свої обов`язки щодо дитини, колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення цього спору з урахуванням встановлених обставин.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про необґрунтованість позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк