ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/28272/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі 
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 в адміністративній справі №160/28272/25 
за позовом  ОСОБА_1 
до 20 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправною та скасування постанови, наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправною та скасувати постанову військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлену у вигляді довідки ВЛК від 04.09.2025 року, за результатами проведеного 04.09.2025 року медичного огляду відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за його відсутністю та якого визнано придатним до військової служби;
- зобов`язати 20 Регіональну Військово-лікарську комісію Міністерства оборони України провести медичний огляд військово-лікарською комісією за особистою присутністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з повним медичним обстеженням стану здоров`я, за необхідності – в умовах стаціонару, з метою оцінки стану здоров`я на момент огляду та визначення ступеня придатності до військової служби;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з військової служби з подальшим виключенням його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.09.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 та примусово доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до електронного військово – облікового документу значиться, що постановою ВЛК від 04.09.2025 року ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби. Станом на 28.09.2025 року ОСОБА_1 направлений на проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 № 3395д від 16.09.2025 року, матрос ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 по мобілізації з 17.08.2025 року. Позивач вважає, що військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 порушено процедуру проведення медичного огляду відносно позивача. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у адміністративній справі № 160/28272/25 і та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскарження постанови ВЛК можливе виключно після процедури досудового розгляду у ВЛК регіону або ЦВЛК. Суд першої інстанції встановив, але не надав жодної правової оцінки факту, що постанова ВЛК від 04.09.2025 була винесена без фізичної присутності ОСОБА_1 та без огляду лікарями. Зауважує, що суд проігнорував очевидну суперечність та взаємовиключність доказів у справі: відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 № 3395д, матрос ОСОБА_1 перебуває на службі у частині з 17.08.2025 року. Водночас, примусове затримання позивача відбулося 03.09.2025 року, а оскаржувана постанова ВЛК та наказ про мобілізацію № 249 видані 04.09.2025 року. Суд не з`ясував, на якій підставі особу, що вже нібито рахувалася у штаті ВЧ з серпня, повторно затримують, проводять ВЛК та мобілізують у вересні, що свідчить, на його думку, про явну протиправність дій відповідачів. Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що представники ТЦК не мають права затримувати громадян і примусового доставляти їх до територіальних центрів комплектування. Апелянт вважає, що оскільки його затримання було незаконним, уся подальша процедура (ВЛК та призов) є похідно протиправною в силу порушення ст. 29 Конституції України та практики ЄСПЛ.
20 Регіональна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України направила на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
ІНФОРМАЦІЯ_5 , Військова частина НОМЕР_1 своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.09.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 та примусово доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постановою ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_6 від 04.09.2025 року, оформленою у вигляді довідки ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби та направлено на проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 № 3395д від 16.09.2025 року матрос ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_1 по мобілізації. 
Не погоджуючись з постановою, оформленою у вигляді довідки ВЛК від 04.09.2025 року щодо визнання придатним до військової служби та наказом відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду з позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з того, що відповідно до норм Положення №402, в судовому порядку можуть бути оскаржені саме рішення ВЛК регіону чи ЦВЛК, тоді як позивач оскаржує рішення військоволікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_6 , оформлену у вигляді довідки ВЛК від 04.09.2025 року. Остаточного рішення, яке підлягає судовому оскарженню, з приводу придатності позивача до військової служби ВЛК регіону чи ЦВЛК не приймала. Позивачем доказів надання працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент призову доказів наявності у нього відстрочки військовозобов`язаного до суду не було надано. Суд дійшов висновку, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом. При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовних вимог в частині оскарження постанови ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_6 від 04.09.2025 року, оформленою у вигляді довідки, якою ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби та направлено на проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, відповідно до частини 10 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.
Відповідно до пункту 1.2 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Пунктом 2.1 розділу І Положення №402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Відповідно до пункту 2.2 розділу І Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону; ВЛК евакуаційного пункту; ВЛК пересувної госпітальної бази.
Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та лікувальних закладах.
Залучати особовий склад штатних ВЛК для вирішення питань та завдань, не пов`язаних із військово-лікарською експертизою, забороняється.
Підпунктом 2.4.4 пункту 2.4 розділу ІІ Положення №402 визначено, що на ВЛК регіону покладаються, зокрема, обов`язки з організації військово-лікарської експертизи, керівництва підпорядкованими ВЛК, контролю за їхньою роботою та надання їм методичної і практичної допомоги в зоні відповідальності.
Відповідно до пункту 2.4.5 розділу І Положення №402, ВЛК регіону має право, зокрема, оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення; приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. Постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК; направляти у військові лікувальні заклади на контрольне обстеження та медичний огляд військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової служби), військовозобов`язаних, резервістів, працівників.
В той же час, приписами підпунктів 2.3.5 та 2.4.10 розділу І Положення №402 визначено, що постанови ВЛК регіонів та ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що постановою військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.09.2025 року, оформленої у вигляді довідки від 04.09.2025 року, позивача визнано придатним до військової служби.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при наявності сумніву щодо правильності висновку даної комісії щодо придатності до військової служби, позивач мав право звернутись до ВЛК регіону щодо перегляду рішення ВЛК військової частини, яка наділена таким правом. 
Абзацом 4 пункту 2.4.5 розділу І Положення №402 визначено, що ВЛК регіону має право: приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. Постанову про придатність до військової служби колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення зі Збройних Сил України має право приймати або переглядати тільки ЦВЛК.
У разі незгоди з рішенням ВЛК регіону таке рішення може бути оскаржено до ЦВЛК.
Крім того, враховуючи вищенаведену норму абзацу 4 пункту 2.4.5 розділу І Положення №402, суд зазначає, що остаточне рішення про придатність чи непридатність військовослужбовця до військової служби може бути прийнято ЦВЛК.
Відповідно, підпунктом 2.3.3 пункту 2.3 розділу І Положення №402 встановлено, що на Центральну військово-лікарську комісію покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також: розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи; прийняття та перегляд постанов ВЛК про ступінь придатності колишніх військовослужбовців на період їх фактичного звільнення із Збройних Сил України.
Згідно з підпунктом 2.3.4 пункту 2.3 розділу І Положення №402, Центральна військово-лікарська комісія має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК Збройних Сил України.
Згідно з підпунктами 3.3 та 3.4 Положення №402 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».
Штатні ВЛК перевіряють відповідність прийнятих позаштатними ВЛК постанов встановленому діагнозу та вимогам цього Положення, на підставі доданих до звернення оригіналів медичних документів або належним чином завірених їх копій, а також наявних медичних записів та висновків у відповідних реєстрах електронної системи охорони здоров`я.
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим.
Дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК обласних (Київського міського, ІНФОРМАЦІЯ_8 , ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, оскаржуються в штатних ВЛК.
Дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК.
У разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (відміни, скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК.
Таке рішення є обов`язковим до виконання та має бути реалізовано не пізніше ніж в місячний строк з дати прийняття.
У разі визнання штатною ВЛК звернення необґрунтованим, воно повертається заявнику (скаржнику) з відповідними роз`ясненнями, у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
У разі прийняття рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд, військовослужбовці та інші особи, зазначені у пункті 1.2 глави 1 цього розділу, направляються для проходження медичного огляду ВЛК в інший заклад охорони здоров`я, ніж той, в якому проводився медичний огляд ВЛК, постанова якої оскаржується.
Колегія суддів зауважує, що доказів звернення позивача до ВЛК регіону чи ЦВЛК з питання перегляду висновку відповідача матеріали справи не містять.
При цьому суд звертає увагу, що відповідно до норм Положення №402, в судовому порядку можуть бути оскаржені саме рішення ВЛК регіону чи ЦВЛК, тоді як позивач оскаржує рішення військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_6 , оформлену у вигляді довідки ВЛК від 04.09.2025 року.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.06.2020 року у справі №810/5009/18.
Вказана правова позиція враховується судом відповідно до приписів ч.5 ст. 242 КАС України.
Також суд звертає увагу, що, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішення ВЛК, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд в межах розгляду справи не вправі надавати власну оцінку на предмет наявності підстав для визначення позивача таким, що придатний або не придатний до військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.06.2020 року у справі №810/5009/18.
Беручи до уваги ті обставини, що перевірка рішень районної військово-лікарської комісії на предмет того, чи дотримані всі умови та критерії, передбачені Положенням № 402 при проведенні медичного огляду військового, належить до функцій ВЛК регіону чи ЦВЛК, а остаточного рішення, яке підлягає судовому оскарженню, з приводу придатності позивача до військової служби ВЛК регіону чи ЦВЛК не приймала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недотримання позивачем вимог Положення № 402 щодо процедури оскарження результатів медичного огляду.
Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач не реалізував своє право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Доказів надання працівникам ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент призову доказів наявності відстрочки військовозобов`язаного позивачем до суду не надано.
До того ж колегія суддів зазначає, що право на відстрочку реалізується через активні дії військовозобов`язаного та оформлюється у встановленому порядку до моменту його призову. Скористатися цим правом можливо лише до зміни правосуб`єктності особи - тобто до набуття нею статусу військовослужбовця.
Вказаний висновок узгодження також з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постанові від 18 січня 2024 року у справі №280/6033/22.
Надаючи оцінку вимогам позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів виходить з наступного.
Порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією не є взаємопов`язаним із діяннями командування військових частин щодо зарахування позивача до списків особового складу військових частин, а також виключення його з цих списків та переведення для проходження служби на новому місці.
Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 р. у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України №9-рп/2008 від 22.04.2008 р. у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Відповідно до приписів пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-XII. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Частина 3 статті 24 Закону №2232-XII передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
З наведеного вище колегія суддів висновує, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов.
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 р. у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 р. у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 р. у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 р. у справі №П/9901/97/21).
За таких обставин, скасування після його реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.
Позивач почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця.
При цьому, підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період визначені частиною 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Отже, після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р.
Цими актами законодавства не передбачено звільнення чи виключення з військової служби шляхом скасування наказу про призов. Цей наказ вже реалізований, та позивач був зарахований до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.
Також в контексті викладеного вище варто наголосити, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 р. у справі №160/2592/23.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно доводів позивача про те, що співробітники ТЦК незаконно затримали його та доставили для проведення ВЛК, колегія суддів зазначає, що якщо позивач вважає, що його затримали в порушення Закону, він вправі звернутись до правоохоронних органів із заявою про вчинення правопорушення або зі скаргою про чинення дисциплінарного проступку щодо незаконного затримання та доставлення його до ТЦК, адміністративний суд не наділений повноваженнями надавати оцінку законності дій співробітників ТЦК та СП та поліції щодо затримання особи та доставлення до місця проведення в рамках справи про визнання протиправною та скасування постанови ВЛК, наказу щодо призову на військову службу під час мобілізації.
Викладені обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з ч.1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Передбачені ст. 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 в адміністративній справі №160/28272/25 - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова