УХВАЛА 

02 липня 2026 року
м. Київ
справа № 755/8937/21
провадження № 51-2852км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100040005909, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Польщі, уродженця м. Кракова Республіки Польщі, зареєстрованого в  АДРЕСА_1 ,жителя  АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 361, ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 28 серпня 2024 року засудив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 361 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 361 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 200 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн; за ч. 2 ст. 200 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
2. На підставі ч. 5 ст. 72 КК суд зарахував ОСОБА_7 у строк відбування покарання період тримання його під вартою з 29 листопада 2020 року по 14 січня 2021 року включно. 
3. Суд вирішив питання щодо судових витрат і речових доказів.
4. За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим:
- у підробці платіжних карток з метою використання, їх зберіганні з метою використання та їх використанні (ч. 1 ст. 200 КК);  
- незакінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки (ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК); 
- підробці платіжних карток з метою використання, їх зберіганні з метою використання та їх використанні, вчиненому повторно (ч. 2 ст. 200 КК); 
- заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки у співучасті з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, та не встановленими досудовим розслідуванням особами (ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190 КК); 
- закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки у співучасті з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, та не встановленими досудовим розслідуванням особами (ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190 КК);  
- несанкціонованому втручанні в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), що призвело до витоку інформації та заподіяло значної шкоди, вчиненому в співучасті з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, та не встановленими досудовим розслідуванням особами (ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 361 КК); 
- несанкціонованому втручанні в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), що призвело до витоку інформації та заподіяло значної шкоди, вчиненому повторно у співучасті з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, та не встановленими досудовим розслідуванням особами (ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 361 КК).
5. Так, ОСОБА_7 з метою збагачення установив зв`язки з особами, які вчиняють злочини шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, від яких дізнався про способи і методи незаконного отримання кодів захисту інформації (далі - ПІН-коди) та електронних даних, що містяться на платіжних картках, їх підробки для доступу до банківських рахунків, а саме: використання в тому числі спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, а також технічних засобів для зчитування і зберігання електронної інформації та відеофіксації ПІН-кодів, пристроїв з комп`ютерними програмами для запису інформації на магнітні стрічки пластикових карток. 
6. 28 листопада 2020 року приблизно о 06:00 ОСОБА_7 встановив на банкомат АТ КБ «ПриватБанк», що на вул. Андрія Малишка, 2-А в м. Києві, електронно-обчислювальний пристрій (скімер) для зчитування відомостей з банківських карт, а також металеву пластину зеленого кольору із вмонтованою міні камерою та двома акумуляторами для відеофіксації числових комбінацій (паролів) і протягом 24 годин здійснював зчитування відомостей, що містяться на банківських картках клієнтів АТ КБ «ПриватБанк». У такий спосіб він здійснив підробку платіжних карток з метою їх подальшого зберігання та використання (ч. 1 ст. 200 КК).
7. Наступного дня близько 11:50 він з метою закінчення дій, спрямованих на заволодіння чужим майном за допомогою електронно-обчислювального пристрою (скімера), повернувся до вказаного вище банкомата АТ КБ «ПриватБанк» і за допомогою раніше заготовленої кустарно виробленої пластини та пінцетів почав здійснювати зняття з нього скімера та флешнакопичувача із зафіксованими за допомогою відеозйомки відомостями щодо числових комбінацій (паролів) клієнтів АТ КБ «ПриватБанк», але злочин не довів до кінця, оскільки його затримали оперативні працівники УПК у м. Києві ДКП НП України. Таким чином, ОСОБА_7 учинив незакінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки (ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК).
8. Крім того, у період з 19 вересня по 23 листопада 2020 року ОСОБА_7 у співучасті з особами, матеріали справи щодо яких виділено в окреме провадження, та не встановленими досудовим розслідуванням особами, скоїв ще 32 епізоди закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки та 11 епізодів несанкціонованого втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), що призвело до витоку інформації, що заподіяло значної шкоди, вчиненого повторно.
9. Київський апеляційний суд ухвалою від 17 квітня 2025 року вирок місцевого суду змінив, постановив кваліфікувати дії  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII ). У решті залишив вирок без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
10. Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і безпідставно залишив без зміни незаконний вирок місцевого суду. Наголошує, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованих йому кримінальних правопорушень, адже на час події він перебував за межами України. Крім того, на думку адвоката, всі зібрані в ході досудового розслідування докази отримано з порушенням установленого порядку, у тому числі з порушенням права обвинуваченого на захист, що призводить до необхідності визнання низки доказів недопустимими. 
Зокрема, називає недопустимими доказами: 
- протоколи затримання та особистого обшуку ОСОБА_7 , оскільки йому не було забезпечено захисника і перекладача;
- протокол огляду місця події (банкомата), здійсненого без участі і відповідного дозволу власника (користувача) та без рішення слідчого судді;
- протокол обшуку орендованого обвинуваченим помешкання, цю процесуальну дію здійснено без ухвали слідчого судді про надання на неї дозволу;
- постанову про визнання речовими доказами вилучених у ході обшуків речей та висновків експертиз як отриманих у результаті дослідження незаконно одержаних під час досудового розслідування предметів;
- протокол огляду вмісту ноутбука, доступ до якого було захищено відповідним паролем, адже цю процесуальну дію проведено без згоди власника та без відповідного рішення суду.
Решту наданих стороною обвинувачення доказів захисник уважає неналежною, оскільки ці докази не підтверджують причетності засудженого до вчинення злочинів.
Позиції учасників судового провадження
11. У судовому засідання захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу, просила задовольнити її.
12. Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, просив залишити без зміни ухвалу апеляційного суду. 
13. Іншим учасникам судового провадження належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
14. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 
15. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
16. Згідно з ч. 6 ст. 13 вказаного Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
17. За правилами, передбаченими ч. 2 ст. 434-1 КПК, суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
18. За результатами вивчення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за необхідне передати це кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.
19. Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачено у вчиненні передбачених ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII) кримінальних правопорушень у період з 19 вересня по 28 листопада 2020 року, , оскільки він за допомогою підроблених платіжних карток, видаючи себе за законного держателя цих карток, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки (через банкомати) у шахрайський спосіб повторно заволодів готівковими коштами АТ КБ «ПриватБанк», а також вчинив незакінчений і закінчений замахи на вказаний злочин.
20. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про вчинення ОСОБА_7 шахрайства, а не крадіжки.
21. Обов`язковою ознакою складу шахрайства, як це прямо передбачено ст. 190 КК, є використання специфічного для цього кримінального правопорушення способу - обману або зловживання довірою та діяння, яке випливає з таких способів - заволодіння.
22. Наявність указаних способів та діяння передбачає, що винний отримує майно з волі власника або уповноваженої ним особи, нібито за їхньою згодою. Таке волевиявлення і згода не відображають дійсного бажання потерпілого, а обумовлені протиправним впливом на його волю та свідомість з боку шахрая. У результаті обману і зловживання довірою в потерпілої особи створюється ілюзія правомірності дій того, кому передається майно чи надається доступ до такого майна, та вигідності відповідних дій.
23. Власник або уповноважений ним суб`єкт у ході шахрайства усвідомлюють факт передачі майна іншій особі, знають, що відбувається його перехід у володіння іншої особи, а при цьому розраховують на отримання відповідного еквівалента (набуття іншого майна, оплати, отримання майнової чи немайнової послуги, іншої вигоди).
24. Обман чи зловживання довірою як вплив на волю чи свідомість іншої людини може бути спрямованим лише на того, хто наділений такою волею та свідомістю, тобто на людину, яка вправі розпоряджатися відповідним майном, наділена належною правосуб`єктністю. Відповідно, обман чи використання довірчих відносин не можуть стосуватися впливу на недієздатних осіб, тварин, технічні системи. При цьому потерпілий усвідомлює факт зменшення маси наявного в неї майна вже на момент заволодіння ним винною особою, оскільки передає майно (надає доступ до майна) з власної волі, хоча й не усвідомлює факту протиправного заволодіння цим майном шахраєм.
25. За обставин, які мали місце в цьому кримінальному провадженні, ні власники коштів, розміщених на банківських рахунках, ні уповноважені працівники банку на момент вилучення коштів не знали про це й не виражали своєї волі щодо передачі грошей обвинуваченому. Отже, щодо них не застосовано ані обману, ані зловживання довірою. Вилучення коштів відбувалося таємно, непомітно для власників коштів чи працівників банку, що характерно для крадіжки. І факт заподіяння майнової шкоди потерпілі усвідомили не в момент отримання майна обвинуваченим, а лише згодом, коли отримали інформацію про зняття коштів з рахунків, що характерно для крадіжки, а не шахрайства. 
26. Створення ж засобів доступу до коштів, які перебувають на банківських рахунках (отримання відповідної інформації з банківських карток клієнтів, підглядання за введенням ПІН-кодів, виготовлення дублікатів банківських карток), за своєю юридичною природою не відрізняється від будь-яких інших способів отримання доступу до чужого майна, як от виготовлення та застосування відмички до замка, проникнення до приміщення. Такі дії не стають обманом або зловживанням довірою, оскільки є способом отримання доступу до чужого майна, а не способом заволодіння таким майном. А для визначення, за якою статтею розд. VIОсобливої частини КК належить кваліфікувати вчинене розкрадання чужого майна, вирішальним є не спосіб отримання доступу до майна, а спосіб його вилучення із чужого володіння та звернення на свою або іншої особи користь. Тому використання нехай і «просунутих» способів доступу до чужого майна не перетворює таємне викрадення у вчинене шляхом обману чи зловживання довірою.
27. Водночас у постанові від 09 березня 2026 року (справа № 712/6681/23, провадження № 51-4343км25) колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду зробила висновок про те, що засуджений, який шляхом використання мобільних телефонів, невстановлених електронних пристроїв та фінансових номерів потерпілого ідентифікувався через мережу «Інтернет» як ОСОБА_9 і з 06 до 11 лютого 2022 року здійснив низку фінансових операцій без згоди потерпілого, а саме видаючи себе за власника банківських рахунків та позичальника за кредитними договорами, за допомогою введення через технічні засоби неправдивої інформації, ввів в оману кілька банків і небанківських фінансових установ для заволодіння чужим майном, діяв у шахрайський спосіб.
28. Основним аргументом колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду назвала спосіб протиправного заволодіння чужим майном, зміст якого полягав у повідомленні автоматизованій системі банку за допомогою використання мобільних телефонів та невстановлених електронних пристроїв неправдивих відомостей (персональних ідентифікаційних даних власника банківських рахунків та особи позичальника за кредитними договорами), змушуючи банк помилково вважати, що операцію ініціював законний власник. 
29. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вважає, що правозастосовна позиція в подібних правовідносинах, якою керувалася Третя судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в рішеннях від 09 березня 2026 року, є хибною, адже технічний процес авторизації фальшивої операції, в якому відсутнє волевиявлення людини на передачу майна, не є еквівалентним добровільній передачі майна в момент його вилучення. Тому заволодіння коштами із застосуванням підробленої (викраденої, знайденої) платіжної картки або з використанням отриманої інформації про реквізити справжньої платіжної картки має кваліфікуватися як крадіжка (ст. 185 КК).
30. Таким чином, з метою забезпечення єдності судової практики колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вбачає за необхідне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 березня 2026 року (справа № 712/6681/23, провадження № 51-4343км25) щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Керуючись статтями 376, 434-1, 434-2, 441 КПК, колегія суддів
постановила:
Передати на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09 березня 2026 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3