РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 317/2270/26
Провадження № 2/317/1444/2026
21 серпня 2026 року м. Запоріжжя 
Запорізький районний суд Запорізької області в складі:
головуючого судді Каряки Д.О., 
при секретарі Щербини В.Г., 
за участю позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції), представника відповідача Серьогіної С.В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення при звільненні: одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних працівникові при звільненні виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Запоріжжя II виробничого штату служби роботи станції Запорізького регіонального відділу організації роботи станції виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - Відповідач), звідки його було звільнено 16.03.2026 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом від 16.03.2026 № НОКР-3-220/ос. Стаж роботи на залізничному транспорті станом на день звільнення становив 26 років 3 місяці та 15 днів, що відображено у його трудовій книжці. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, оскільки з ним не проведено остаточного розрахунку в день його звільнення (16.03.2026), як того вимагає законодавство, зокрема йому не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у виробничому підрозділі «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» колективного договору, зокрема: одноразова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітків. Між регіональною філією «Придніпровська залізниця» та Дорожною профспілковою організацією Придніпровської залізниці укладено колективний договір на 2007-2015 роки (зі змінами та доповненнями), який діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. В пункті 3.1.18 колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» передбачено, що адміністрація виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: - до 5 років - 1 середньомісячний заробіток; - від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки; - більше 10 років - 3 середньомісячні заробітки. Позивач працював на залізниці повних 26 років, й відповідно в свою чергу роботодавець (чого і не заперечував у наказі про звільнення) мав виплатити позивачу при звільненні одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3 середньомісячних заробітків, що становить 66 883,95 грн., оскільки середньомісячний заробіток позивача на день звільнення становив 22 294,65 грн. Проте, роботодавець не виплатив позивачу належну йому матеріальну допомогу в сумі 66 883,95 грн., виплата якої гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України, й така матеріальна допомога підлягає стягненню в судовому порядку на користь позивача.
Також, колективним договором ДП «Придніпровська залізниця» (абзац 2-й пункту 3.1.18) передбачено, що адміністрація виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для чоловіків з 20 до 25 років, для жінок з 15 до 20 років - 1 середньомісячний заробіток; з 25 до 30 років для чоловіків , для жінок з 20 до 25 років - 2 середньомісячні заробітки; для чоловіків з 30 до 35 років, для жінок з 25 до 30 років - 3 середньомісячні заробітки; для чоловіків з 35 до 40 років, для жінок з 30 до 35 років - 4 середньомісячні заробітки; для чоловіків понад 40 років, для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків.
Враховуючи те, що трудовий стаж позивача на залізниці на день звільнення з роботи становив повних 26 років, й відповідно в свою чергу роботодавець (чого і не заперечував у наказі про звільнення) мав виплатити позивачу при звільненні додаткову матеріальну допомогу у розмірі 2 середньомісячних заробітків, що становить 44 589,30 грн. Проте, роботодавець не виплатив позивачу належну йому матеріальну допомогу в сумі 44 589,30 грн., виплата якої гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України, й така матеріальна допомога підлягає стягненню в судовому порядку на користь позивача.
Крім того, у зв`язку з непроведенням остаточного розрахунку у встановлений законом строк наявні підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України щодо відповідальності роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Згідно довідки про середній заробіток, його середньоденна заробітна плата становила 874 грн. 30 коп. Станом на день звернення до суду тривалість затримки проведення остаточного розрахунку становила 25 календарних днів, а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 21 875,50 грн.
Наказом про його звільнення було передбачено виплату зазначених допомог після прийняття окремого рішення керівництва АТ «Українська залізниця», однак така умова не звільняє роботодавця від обов`язку виконати вимоги статті 116 КЗпП України щодо проведення повного розрахунку у день звільнення. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, матеріальна допомога має систематичний характер належить до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які входять до структури фонду оплати праці, а тому невиплата зазначених сум свідчить про непроведення повного розрахунку при звільненні. Посилаючись на положення статей 115, 116, 117, 232-234, 238 Кодексу законів про працю України, статей 27, 28, 175-177, 184, 187 Цивільного процесуального кодексу України, а також на умови колективного договору, позивач просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь невиплачену одноразову матеріальну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі - 66 883,95 грн., додаткову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі - 44 589, 30 грн., а також середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні на час ухвалення рішення.
Уповноваженим представником відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано письмові пояснення, які за змістом є відзивом на позовну заяву, в яких позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні (а.с.43-45).
На обґрунтування своїх заперечень зазначає, що наказом від 16 березня 2026 позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 16 березня 2026 року у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах. У наказі про звільнення Позивача прямо зазначено, що виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3 середньомісячних заробітків та додаткову матеріальну допомогу у розмірі 2 середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п.3.1.18 Колективного договору залізниці. Виплати здійснити за окремим регулюючим документом, а саме згідно рішення Правління від 24.07.2023 №Ц-58/508-2023. 
15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24 березня 2022 року і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» КЗпП України регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. В умовах дії воєнного стану АТ "Укрзалізниця" для збалансування доходів та витрат змушена була переходити до жорсткого регулювання всіх видів ресурсів, у тому числі витрат на персонал шляхом введення режиму простою працівників, обмеження таких виплат як матеріальна допомога, одноразові заохочення та інші компенсаційні виплати. В таких умовах можливості компанії здійснювати інші виплати вкрай обмежені, тому АТ "Укрзалізниця" вимушено приймає складні та непопулярні рішення. На виконання рішення правління від 14.03.2022 №Ц-54/31 Ком.т п.1.1.4 додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, були призупинені. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління. Так, згідно Витягу з протоколу №Ц-85/44 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 (№ Ц-58/508-2023 від 24.07.2023) прийнято рішення здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились / будуть звільнені у період з січня до грудня 2023 року (включно), одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п. 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.).
Нарахування та виплату матеріальної допомоги, зазначеної у пункті 26.1 цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення згідно з графіком погашення. Враховуючи те, що у зв`язку з веденим воєнним станом було призупинено дію пунктів колективного договору щодо одноразової матеріальної допомоги, то зі сторони Відповідача не має порушень умов колективного договору, так як призупинення дії пунктів договору відповідає ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року. 
Оскільки 17.07.2023 було прийнято АТ «Укрзалізниця» рішення про відновлення виплат одноразової матеріальної допомоги, які були призупинені встановлено, що нарахування та виплату матеріальної допомоги, зазначеної у пункті 26.1 цього рішення буде проводитись в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, починаючи з жовтня 2023 року згідно з графіком погашення.
Таким чином, Позивач був повідомлений, ще у день звільнення, що порядок та можливість виплати визначається вказаним рішенням правління.
Призупинення та особливий порядок виплати ґрунтувалися на рішенні колегіального органу управління АТ «Укрзалізниця», прийнятому згідно з Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, у період дії воєнного стану діє спеціальний правовий режим регулювання трудових відносин, який дозволяє роботодавцю відступати від окремих вимог колективного договору. Таким чином, виплата одноразової матеріальної допомоги та додаткової згідно з вимогами п.3.1.18 Колективного договору залізниці буде виплачена згідно з графіком погашення. 
Крім того, представник відповідача вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мають компенсаційний (санкційний) характер і не є вимогами про оплату праці. Посилаючись на практику Верховного суду представник відповідача послалась на те, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців. 
З огляду на наведене представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю.
13.08.2026 р. представником відповідача за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано додаткові пояснення у справі (а.с.64-67), згідно яких зазначено, що Витягом з протоколу № Ц-1-1.5-25/47-25 засідання штабу АТ «Українська залізниця» з ефективності від 28.03.2025 року щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Українська залізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства прийняте рішення: що починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення керівництва виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинити. На період призупинення виплат керуючись графіком виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік та спільним роз`ясненням з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України від 06.09.2022 року № Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22, право на отримання основної та додаткової матеріальної допомоги зберігається на весь період дії воєнного стану та протягом 2-ох місяців (а6о терміну передбаченого колективним договором), починаючи з дати припинення а6о скасування режиму воєнного стану. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово. Зазначене рішення судом не визнано незаконним. За таких обставин, зважаючи на те, що військова агресія російської федерації проти України це офіційно визнаний форс-мажор та у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, відповідач звільнений від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, у тому числі (ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»), а позовні вимоги Позивача в частині стягнення матеріальної допомоги при звільнені на пенсію, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію та середнього заробітку є передчасними. При цьому представником відповідача зазначено, що АТ «Українська залізниця» внесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. АТ «Укрзалізниця» є об`єктом критичної інфраструктури та після введення в Україні воєнного стану свою роботу не зупиняло. Інфраструктура АТ «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо, тому за таких підстав, представником відповідача зазначено, що у разі, якщо суд прийде до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, просить суд зменшити розмір середнього заробітку виходячи з вимог ЗУ «Про критичну інфраструктуру». 
Позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача Серьогіна С.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у письмових поясненнях на позовну заяву.
Суд, заслухавши учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши у справі докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступного висновку.
Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Запоріжжя II виробничого штату служби роботи станції Запорізького регіонального відділу організації роботи станції виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки його було звільнено 16.03.2026 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України), що підтверджується наказом(розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 16.03.2026 № НОКР-3-220/ос, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.13).
Стаж роботи на залізничному транспорті станом на день звільнення становив 26 років 26 років 3 місяці та 15 днів, що підтверджується відомостями зазначеними у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.16-19).
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Між регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - Адміністрація) та Дорожною профспілковою організацією Придніпровської залізниці (далі - Дорпрофсож Придніпровської залізниці) укладено колективний договір на 2007-2015 роки (зі змінами та доповненнями), який діє по теперішній час. 
В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України, що підтверджується витягом з Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки (зі змінами та доповненнями), дія якого продовжена на 2026 рік спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» та президії Дорпрофсожу Придніпровської залізниці від 04.12.2025 №Н-32/27, № П-27-8г (а.с.20-21).
В пункті 3.1.18 колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» передбачено, що адміністрація виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: - до 5 років - 1 середньомісячний заробіток; - від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки; - більше 10 років - 3 середньомісячні заробітки. 
Виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 працював на залізниці повних 26 років, й відповідно в свою чергу роботодавець мав виплатити при звільненні одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3 середньомісячних заробітків, про що також зазначено і в наказі про звільнення позивача, що становить 66 883,95 грн., оскільки середньомісячний заробіток на день звільнення становив 22 294,65 грн., що підтверджується довідкою про середню заробітну плату, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.15). 
Проте, оскільки роботодавець не виплатив належну позивачу матеріальну допомогу в сумі 66 883,95 грн., виплата яких гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України, й така матеріальна допомога підлягає стягненню в судовому порядку на користь позивача.
Також, згідно абзацу 2-го пункту 3.1.18 Колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» передбачено, що адміністрація виробничого підрозділу «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для чоловіків з 20 до 25 років, для жінок з 15 до 20 років - 1 середньомісячний заробіток; з 25 до 30 років для чоловіків, для жінок з 20 до 25 років - 2 середньомісячні заробітки; для чоловіків з 30 до 35 років, для жінок з 25 до 30 років - 3 середньомісячні заробітки; для чоловіків з 35 до 40 років, для жінок з 30 до 35 років - 4 середньомісячні заробітки; для чоловіків понад 40 років, для жінок понад 35 років - 5 середньомісячних заробітків.
Враховуючи те, що трудовий стаж позивача на залізниці на день звільнення з роботи становив повних 26 років, й відповідно в свою чергу мав виплатити позивачу при звільненні додаткову матеріальну допомогу у розмірі 2 середньомісячних заробітків, про що також зазначено і в наказі про звільнення позивача, що становить 44 589,30 грн. Проте, роботодавець не виплатив позивачу належну йому матеріальну допомогу в сумі 44 589,30 грн., виплата якої гарантована колективним договором, відповідно своїми діями роботодавець порушив вимоги статті 116 КЗпП України, й така матеріальна допомога підлягає стягненню в судовому порядку на користь позивача.
Статтею 117 КЗпП України, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Згідно із довідкою про середньомісячний та середньоденний заробіток за № 86 від 17.03.2026 р., наданої виробничим підрозділом «Служба роботи станції» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.15), середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 22 294 грн. 65 коп., а середньоденна заробітна плата складала 874 грн. 30 коп.
У зв`язку з тим, що відповідачем - АТ «Українська залізниця» не було проведено з позивачем ОСОБА_1 остаточного розрахунок в день його звільнення - 16.03.2026, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення позивача з позовом до суду пройшло 25 календарних днів, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення до суду (з 16.03.2026 по 20.04.2026 включно) складає 21 875,50 грн.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю та на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається законом.
Згідно зі статтею 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, умови та розміри інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат визначаються підприємствами у колективному договорі з дотриманням вимог законодавства.
За статтею 13 КЗпП України та статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективного договору є обов`язковими для роботодавця та працівників і підлягають виконанню сторонами у повному обсязі.
Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) № НОКР-3-220/ос від 16.03.2026 про припинення трудового договору (контракту), позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 16.03.2026 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.13).
У зазначеному наказі роботодавець визнав за позивачем право на виплату одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3 середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги у розмірі 2 середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до п. 3.1.18 Колективного договору залізниці. Виплати здійснити за окремим регулюючим документом АТ «Укрзалізниця». Отже, саме відповідач визнав наявність передбачених Колективним договором підстав для здійснення таких виплат.
Будь-яких доказів того, що наказ про звільнення в цій частині був змінений, скасований або визнаний незаконним, суду не подано.
Таким чином, право позивача ОСОБА_1 на отримання зазначених виплат підтверджується не лише положеннями Колективного договору, а й індивідуальним актом роботодавця, який є обов`язковим для виконання.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану».
У частинах першій та другій Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається на відповідне рішення Правління Акціонерного товариства «Українська залізниця», яким у період дії воєнного стану було призупинено здійснення відповідних виплат, а також на складний фінансово-економічний стан товариства.
Суд відхиляє зазначені доводи з наступних підстав.
Статтею 8 Конституції України закріплено принцип верховенства права, а відповідно до статті 19 Конституції України органи управління юридичних осіб та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі та у спосіб, визначені законом.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23 залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про визнання незаконним та скасування пункту 1.1.4 протокольного рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. у частині призупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої Галузевою угодою та колективними договорами.
Верховний Суд дійшов висновку, що зазначене рішення Правління було прийнято до набрання чинності Законом України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому не могло ґрунтуватися на його положеннях. Відповідач поставив вирішення питання про нарахування та виплати всіх належних працівникові (позивачу) від підприємства сум при звільненні (стаття 116 КЗпП України), в залежності від припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», та за наявності відповідного рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», тобто від певних об`єктивних та суб`єктивних обставин, без визначення конкретних термінів для виконання останнім своїх майнових зобов`язань, щодо нарахування та виплати позивачу вказаних сум, що є порушенням реалізації принципу легітимних очікувань у досягненні позивачем бажаного результату: нарахування та виплата всіх належних йому від підприємства сум при звільнені (стаття 116 КЗпП України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд при виборі і застосуванні норм права враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Отже, наведені відповідачем рішення Правління не можуть бути належною правовою підставою для невиконання обов`язків, встановлених Колективним договором.
Щодо доводів відповідача про складний фінансовий стан підприємства.
Посилання відповідача на значні збитки підприємства, руйнування об`єктів інфраструктури та складний фінансовий стан також не можуть бути підставою для невиплати належних позивачу сум матеріальної допомоги.
Чинне трудове законодавство не передбачає можливості звільнення роботодавця від виконання грошових зобов`язань перед працівником у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем.
Обов`язковість виконання умов колективного договору прямо передбачена статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», а тому відсутність коштів або погіршення фінансового стану підприємства не припиняє існуючих трудових прав працівника.
Крім того, відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин непереборної сили або законодавчої заборони здійснювати відповідні виплати.
Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення провести з працівником повний розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від роботодавця, повинна бути проведена у день звільнення.
Судом встановлено, що на день звільнення позивачу не були виплачені: одноразова матеріальна допомога при звільненні у розмірі 3 середньомісячних заробітків, що становить 66 883,95 грн. (22 294,65 грн. х 3 середньомісячні заробітки) та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2-х середньомісячних заробітків, яка становить 44 589 грн. 30 коп. (22 294,65 грн. х 2 середньомісячні заробітки), право на отримання яких відповідачем було визнано Колективним договором та наказом про звільнення.
Таким чином, відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних працівникові сум останній зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, але не більше ніж за шість місяців.
Судом встановлено, що невиплата належних сум була наслідком свідомого рішення відповідача відкласти їх виплату до настання невизначених у майбутньому обставин (закінчення воєнного стану, покращення фінансового стану, прийняття окремого рішення керівництва).
Таке відкладення виконання грошового зобов`язання не передбачене законом, а тому свідчить про наявність вини роботодавця у розумінні статті 117 КЗпП України.
Такий підхід узгоджується із положеннями статей 3, 8 та частини сьомої статті 43 Конституції України, якими гарантовано право кожного на своєчасне одержання винагороди за працю, закріплено принцип верховенства права та визначено, що права і свободи людини є найвищою соціальною цінністю. Одним із елементів принципу верховенства права є правова визначеність, яка передбачає, що особа має законні очікування на своєчасне отримання належних їй виплат, а держава забезпечує ефективний судовий захист цього права.
З матеріалів справи встановлено, що право позивача на отримання одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги відповідач не лише не заперечував, а й офіційно визнав, видавши наказ про звільнення, у якому прямо зазначив як сам факт виникнення у позивача права на відповідні виплати, так і їх конкретний розмір. Отже, відповідач достеменно знав про існування свого грошового зобов`язання, його розмір та встановлений законом строк виконання.
Незважаючи на це, відповідач свідомо не виконав покладений на нього законом обов`язок провести повний розрахунок у день звільнення, поставивши виконання власного грошового зобов`язання у залежність від припинення воєнного стану, покращення фінансового стану товариства та прийняття відповідного рішення органами управління АТ «Українська залізниця». При цьому такі обставини не передбачені трудовим законодавством як підстави для відстрочення проведення остаточного розрахунку або звільнення роботодавця від відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/19 зазначила, що заробітна плата не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.
Суд також враховує, що відповідач є професійним учасником трудових правовідносин, одним із найбільших роботодавців України, який має належне кадрове, фінансове та юридичне забезпечення своєї діяльності і зобов`язаний забезпечувати неухильне додержання вимог трудового законодавства. Саме тому відповідач повинен був усвідомлювати неправомірність невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо проведення повного розрахунку при звільненні працівника, а також об`єктивно передбачати настання визначених статтею 117 КЗпП України правових наслідків у вигляді обов`язку сплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Ризик неправильного тлумачення або застосування норм трудового законодавства, прийняття внутрішніх управлінських рішень чи виникнення фінансових труднощів покладається виключно на роботодавця як сторону трудових правовідносин, яка організовує свою господарську діяльність, а тому не може перекладатися на працівника шляхом обмеження гарантованих законом трудових прав або зменшення передбаченої законом відповідальності.
Посилання відповідача на складний фінансовий стан товариства, дію воєнного стану чи необхідність прийняття окремого рішення органами управління АТ «Українська залізниця» не можуть бути визнані винятковими обставинами, що виправдовують невиконання імперативних вимог трудового законодавства або свідчать про очевидну неспівмірність між розміром невиплачених сум і розміром відповідальності, встановленої законом. Такі обставини належать до сфери господарського ризику роботодавця і не можуть погіршувати правове становище працівника чи обмежувати гарантоване законом право на повне відшкодування наслідків порушення його трудових прав.
З урахуванням того, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день подання позову становив 21 857,50 грн., яку просив задовольнити станом на день ухвалення рішення спираючись на п. 20 пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», однак, в даному випадку суд не може не погодитись з вимогами представника відповідача щодо зменшення розміру середнього заробітку, а тому беручи до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин, виходячи з правової визначеності, добросовісності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування середнього заробітку при звільненні позивача, саме з моменту звільнення позивача до моменту його звернення до суду (з 16.03.2026 по 20.04.2026). Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме сторона, яка посилається на певні обставини як на підставу своїх вимог або заперечень, повинна довести їх існування. 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
За змістом статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Предметом розгляду у даній справі є наявність у позивача права на отримання одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги, передбачених пунктом 3.1.18 Колективного договору, виникнення у відповідача обов`язку здійснити відповідні виплати при звільненні позивача, факт невиконання такого обов`язку, а також наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Суд звертає увагу, що відповідно до положень Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни до колективного договору, його припинення або визнання недійсним здійснюються у порядку, визначеному законодавством. До моменту визнання колективного договору недійсним або нечинним у встановленому законом порядку він є чинним локальним нормативним актом, обов`язковим для роботодавця та працівників відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» та статті 13 Кодексу законів про працю України.
Такий підхід відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому статтею 13 ЦПК України, відповідно до якого саме позивач визначає предмет і підстави позову, а суд не наділений повноваженнями змінювати предмет спору або вирішувати питання, які не були поставлені на його розгляд.
Суд також враховує, що відповідач не заперечував чинності Колективного договору як локального нормативного акта, не надав суду жодного судового рішення, яким цей договір або його окремі положення були б визнані недійсними чи нечинними, а також не довів існування будь-якого спору щодо чинності пункту 3.1.18 Колективного договору, який є підставою заявлених позовних вимог.
Більше того, наказом № НОКР-3-220/ос від 16.03.2026 про припинення трудового договору (контракту), позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи 16.03.2026 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, сам відповідач визнав чинність пункту 3.1.18 Колективного договору та застосував його положення, визначивши право позивача на виплату одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3-х середньомісячних заробітків та додаткової матеріальної допомоги у розмірі 2-х середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті. Таким чином, поведінка відповідача свідчить про визнання ним обов`язковості зазначеного Колективного договору та його застосування до спірних правовідносин.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, відповідно до вимог статей 76-82, 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, узгоджуються з установленими судом фактичними обставинами справи та підлягають задоволенню частково.
Судом установлено, що відповідач, всупереч вимогам статей 47, 116, 117 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» та умовам пункту 3.1.18 Колективного договору, не здійснив з позивачем повного розрахунку в день його звільнення, не виплатив належні йому одноразову матеріальну допомогу та додаткову матеріальну допомогу, а також не довів існування передбачених законом підстав, які б звільняли його від виконання відповідного обов`язку чи виключали відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України.
Доводи відповідача, покладені в основу заперечень проти позову, належними та допустимими доказами не підтверджені, спростовуються встановленими судом обставинами та не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку із чим не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Слід зазначити, що суд при ухваленні цього рішення надав правову оцінку всім обставинам, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а також усім доводам сторін, що входять до предмета доказування та впливають на правильне застосування норм матеріального права.
Разом із тим суд не вбачає необхідності надавати окрему відповідь на кожний аргумент сторін, який не має вирішального значення для правильного вирішення спору або не впливає на висновки суду.
Такий підхід відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, згідно з якою судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, а також узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.
Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що обов`язок суду щодо мотивування рішення не означає необхідності надання детальної відповіді на кожний довід сторони, якщо такі доводи не мають визначального значення для вирішення спору, а наведене судом мотивування дає можливість зрозуміти причини прийнятого рішення.
Аналогічна правова позиція послідовно викладена у практиці Європейського суду з прав людини. Згідно якої, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує національні суди належним чином мотивувати свої рішення, однак це не може розумітися як вимога надавати детальну відповідь на кожний довід учасників справи. Межі такого обов`язку визначаються характером рішення, особливостями конкретної справи та тими питаннями, які є вирішальними для її правильного вирішення.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог - за три вимоги майнового характеру (1331,30 грн. х 3), від сплати яких позивача звільнено на підставі ЗУ «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення при звільненні: одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітків та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до пункту 3.1.18 Колективного договору у розмірі трьох середньомісячних заробітків у сумі 66 883 (шістдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні 95 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.1.18 Колективного договору у розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 44 589 (сорок чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 30 копійок.
Стягнути з Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2026 року по 20 квітня 2026 року у сумі 21 875 (двадцять одну тисячу сімсот сімдесят п`ять) гривень 50 копійок.
В інший частині позову - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ: 40075815) на користь держави судовий збір з розмірі 3993 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 60 копійок.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складання та підписання.

Суддя: Д.О. Каряка