СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Харків Справа №922/3811/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників:
позивача (в режимі відеоконференції) – Ручайська А.М. (адвокат), свідоцтво серія ДП№5358 від 11.02.2022 року, довіреність №16200/323 від 10.09.2024 року;
першого та другого відповідачів – Гребінка А.М. (адвокат), посвідчення №1585 від 18.03.2025 року, ордер серія ВІ№1354312 від 30.12.2025 року, ордер серія ВІ№1402127 від 03.06.2026 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого відповідача – Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» (вх.№927Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25
за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», м. Київ,
до 1. Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос», смт. Шевченкове, 
2. Фізичної особи - ОСОБА_1 , смт. Шевченкове,
про стягнення 493497,61 грн,-

ВСТАНОВИВ: 

Позивач - Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів: 1. Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос», 2. Фізичної особи - ОСОБА_1 , в якій просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання банківських послуг №66/2021 від 29.09.2021 року, яка станом на 08.10.2025 року становить 493497,61 грн, з яких: 493497,61 грн - прострочені проценти. Також позивач просив покласти на відповідачів витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25 (повний текст складено 02.04.2026 року, суддя Хотенець П.В.) позов задоволено повністю.
Стягнуто солідарно з Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» (63601, Харківська область, Шевченківський район, смт. Шевченкове, вул. Покровська, буд. 39, код ЄДРПОУ 25609618) та Фізичної особи - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (01024, м. Київ, вул. Євгена Чикаленко, буд. 42/4, код ЄДРПОУ 14361575) заборгованість за договором про надання банківських послуг №66/2021 від 29.09.2021 року, яка станом на 08.10.2025 року становить 493497,61 грн, з яких: 493497,61 грн - прострочені проценти, а також 5921,97 грн судового збору.
Перший відповідач – Селянське (фермерське) господарство «Золотий колос», з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції мав залишити позов без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки між сторонами наявна третейська угода (п.14 договору) та відповідач не пізніше початку розгляду справи по суті, заперечив проти розгляду справи в господарському суді. Доказів визнання недійсною третейської угоди матеріали справи не містять. 
Скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 та не звернув увагу, що у заявці на отримання кредиту (кредитній заявці), яка була погоджена сторонами, наведено графік повернення кредиту. Кінцевим строком повернення усього кредиту зазначено 28.03.2024 року, а окремі частини кредиту по 195000,00 грн. мали бути повернуті до 29.03.2022 року, 29.09.2022 року, 29.03.2023 року, 29.09.2023 року та 29.03.2024 року. Незважаючи на узгоджений сторонами графік, протягом якого частини кредиту мали бути повернуті, банк протиправно нараховує відсотки до 31.12.2024 року на усю первісну суму кредиту у розмірі 1170331,00 грн.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за скаргою першого відповідача – Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» на рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25. Встановлено учасникам справи строк протягом якого вони мають право подати до суду відзиви на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3811/25.
Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у підсистемі електронний суд і доставлена їм 06.05.2026 року (вважається врученою 07.05.2026 року). 
11.05.2026 року матеріали справи №922/3811/25 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5421 від 14.05.2026 року), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
03.06.2026 року від представника відповідачів надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги (вх.№6176), в яких зазначає, що у відповідності до п. 14.1 договору про надання банківських послуг сторони погодили, що строк повернення кожного траншу кредиту визначається у заявці на отримання кредиту. У заявці на отримання кредиту (кредитній заявці) погодженій обома сторонами зазначено, що окремі частини кредиту по 195000,00 грн мали бути повернуті позичальником до 29.03.2022 року, 29.09.2022 року, 29.03.2023 року, 29.09.2023 року, 29.03.2024 року та 29.09.2023 року відповідно. Так, у відповідності до позиції Великої Палати Верховного Суду, саме на цих датах мало закінчуватися нарахування банком відсотків за користування кредитом на його частини розміром 195000,00 грн. Разом з тим, незважаючи на узгоджений сторонами графік, протягом якого частини кредиту мали бути повернуті, банк протиправно нараховував відсотки до 31.12.2024 року на усю первісну суму кредиту у розмірі 1170331,00 грн. У випадку б нарахування відсотків за користування кредитом у відповідності до правової позиції ВП ВС наведеної вище, з урахуванням графіку повернення траншів визначеного сторонами у заявці, сума відсотків до стягнення мала бути значно меншою. Теоретично позивач міг нарахувати на суму позики не повернуту вчасно у відповідності до графіку відсотки на підставі ст. 625 ЦК України, проте це заборонено у період дії військового стану у відповідності до п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України.
У судовому засіданні 04.06.2026 року протокольно оголошено перерву до 22.06.2026 року.
До початку судового засідання 22.06.2026 року від представника відповідачів надійшла заява (вх.№6884), а саме контррозрахунок заявленої у позові суми стягнення. За результатами перерахунку загальна сума відсотків, нарахованих з урахуванням фактичних погашень основного боргу, становить 247228,11 грн, а різниця виникла внаслідок ненарахування зменшення бази нарахування після кожного часткового погашення основного зобов`язання.
У судовому засіданні 22.06.2026 року протокольного оголошено перерву до 29.06.2026 року.
Позивач надав письмові пояснення (вх.№7095 від 25.06.2026 року), в яких зазначає, що банк здійснив нарахування відсотків по дату фактичного користування кредитним коштами (по 26.12.2024 року включно) виключно в межах умов кредитного договору, який був підписаний позичальником за принципом вільного волевиявлення. Звертає увагу, що між сторонами було погоджено та підписано договір про зміну №1 від 07.10.2021 року до кредитного договору за яким прийнято умови стосовно змінюваної відсоткової ставки.
Представник відповідачів надав до суду додаткові письмові пояснення (вх.№7164 від 29.06.2026 року), в яких визначено, що позиція апелянта зводиться до того, що оскільки кредитним договором було встановлено графік повернення траншів, то у відповідності до правової позиції наведеної у постанові Велика Палата Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 банк мав право нараховувати відсотки за користування кредитом встановлені договором на суми у відповідності до графіку повернення, а не на загальну суму кредиту до дати повного повернення.
Звертає увагу, що відповідна позиція знайшла відображення у постанові Касаційного господарського суду від 16.10.2025 року у справі №913/89/25, а саме сформовано висновок, що за наявності певного графіка повернення кредиту, нарахування відсотків за користування кредитом має бути прив`язане саме до сум в межах графіку, а не до загальної суми заборгованості, оскільки у кредитних договорах з графіком повернення платежів кожен платіж є самостійним зобов`язанням.
У судовому засіданні 29.06.2026 року оголошено протокольно перерву до 06.07.2026 року.
Позивач у письмових поясненнях (вх.№7337 від 02.07.2026 року) зазначає про довільність тлумачення відповідачами спірних правовідносин. Як вказує позивач, скаржник навмисно вводить суд в оману, оскільки першому відповідачу кредит надавався одним траншем відповідно до кредитної заявки №1 від 29.09.2021 року; інші дати, які скаржник називає датами повернення окремих частин траншу є графіком погашення невідновлювальної кредитної лінії в межах встановленої єдиної дати повернення. Відповідно до умов п.14 кредитного договору банківська послуга позичальнику надавалась одним траншем.
Надані представником відповідачів посилання на судову практику Верховного Суду є нерелевантною, оскільки судові рішення стосуються ситуацій, коли кредити надавались кількома траншами та позичальник подавав до банку кілька заяв про отримання таких траншів із визначенням строків повернення, відсоткової ставки, умов користування та інших параметрів кредитування.
У судовому засіданні 06.07.2026 року представник відповідачів підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.
Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та додаткових письмових поясненнях.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві та письмових поясненнях доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
29.09.2021 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (позивач у справі, банк) та Селянським (фермерським) господарством «Золотий Колос» (перший відповідач у справі, клієнт) укладено договір про надання банківських послуг №66/2021.
Згідно пункту 3 договору про надання банківських послуг відповідно до умов договору банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов`язується належним чином виконувати зобов`язання, що встановлені в договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку. 
Умови надання банківських послуг в тому числі, але невиключно ліміт банківської послуги, дата припинення чинності лімітом банківської послуги, розмір процентної ставки за користування кредитом, перелік та розмір комісійних винагород банку, тощо, визначаються в договорі, в тому числі шляхом укладення сторонами договорів про внесення змін до нього та/або заяв про надання банківських послуг. 
Види банківських послуг, що можуть бути надані за договором, визначені в договорі. Кількість банківських послуг, що надаються за договором, необмежена. З метою уникнення сумнівів та у відповідності з економічною суттю банківської послуги, під кожною банківською послугою, яка надається клієнту банком відповідно до умов договору та умови надання якої конкретизуються в пункті 14 договору, слід розуміти окрему кредитну операцію, що є окремим правочином (договором), укладеним в рамках договору та який є невід`ємною частиною договору. Банківська послуга може надаватися в будь-якій валюті, що дозволяється чинним законодавством України та щодо якої банк і клієнт письмово прийшли до згоди. Розмір грошових вимог банку визначається на підставі договору у чітко встановленій сумі або шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії договору. Належне виконання боргових зобов`язань може забезпечуватися будь-якими видами забезпечення, що не заборонені чинним законодавством України, зокрема, але не виключно: неустойкою, порукою, гарантією, заставою (іпотекою), притриманням, завдатком тощо. 
Ціною договору є сума грошових коштів, яку клієнт зобов`язаний повернути / сплатити / відшкодувати банку згідно умов договору, що складається з суми (розміру) генерального ліміту та плати за банківську послугу. У випадку визначення зобов`язань клієнта в валюті іншій, ніж гривня, ціна договору дорівнює гривневому еквіваленту таких зобов`язань із застосуванням валютного курсу НБУ на відповідну(і) дату(и) визначення.
Також, пунктом 3 договору про надання банківських послуг було передбачено, що строк дії договору дорівнює генеральному строку за умови повного виконання боргових зобов`язань до дати закінчення генерального строку. В разі наявності невиконаних боргових зобов`язань в дату закінчення генерального строку, договір залишається чинним до дати, в яку всі боргові зобов`язання будуть виконані в повному обсязі. Договір не поширюється на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними договору, якщо інше прямо не передбачене договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. 
Банк здійснює надання банківських послуг за плату, що має сплачуватися клієнтом банку в порядку та на умовах договору в безготівковій формі або за окремим касовим документом, оформленим банком. Залежно від виду банківської послуги видами плат можуть бути проценти та/або комісійна винагорода, проте цей перелік не є вичерпним і сторонами можуть бути погоджені інші види плат. Розмір плати може бути виражений як числом, так і формулою, яка може включати складові, що можуть час від часу змінюватися. Сторони погоджуються з тим, що вираження розміру плати у вигляді формули з такими змінними складовими цілком відповідає волі сторін і така зміна не може розглядатися як одностороння зміна умов договору, оскільки сторони наперед обумовили настання або зміну своїх прав та обов`язків відповідною обставиною. Якщо плата обчислюється в процентах річних, то залежно від валюти банківської послуги, щодо якої нараховується плата, база для нарахування плати є наступною: для банківських послуг, виражених у валюті іншій, ніж гривня, - база нарахування становить 360 днів у році; для банківських послуг, виражених у гривнях, - база нарахування становить дійсну кількість днів у році (366 днів у високосному році, 365 днів у році іншому, ніж високосний).
Крім того, пунктом 3 договору про надання банківських послуг був передбачений порядок нарахування і оплати процентів. Так, плата за користування банківською послугою у вигляді процентів розраховується на підставі процентної ставки. Процентна ставка може бути фіксованою та/або змінюваною. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку договору. У разі застосування змінюваної процентної ставки, яка складається із двох частин (фіксованої маржі та індексу), банк самостійно, з визначеною у договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених договором. Банк письмово повідомляє клієнта, а у випадку збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором та/або документами забезпечення осіб про зміну процентної ставки (або лише про її змінну частину - індекс) протягом п`ятнадцяти календарних днів, що настають за датою, з якої застосовуватиметься нова ставка. Таке письмове повідомлення про зміну процентної ставки, зокрема, може бути здійснено банком шляхом розміщення відповідних друкованих листівок у приміщеннях підрозділів банку та/або на сайті банку, та/або шляхом відправлення листа / інформації електронною поштою та/або за допомогою системи «клієнт-банк». Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням індексу встановлюється в договорі та дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент часу протягом строку дії договору. Плата у вигляді процентів має здійснюватись в валюті банківської послуги, відносно якої вони розраховуються. Розрахунок процентів здійснюється на щоденній основі. Проценти нараховуються та розраховуються за процентною ставкою, визначеною для відповідної банківської послуги, протягом строку, що обчислюється днями та дорівнює кількості днів від дати надання банківської послуги, включаючи день надання, до дати виконання клієнтом всіх зобов`язань щодо такої банківської послуги, не включаючи останній день такого виконання. Проценти мають бути сплачені клієнтом банку до закінчення генерального строку в порядку, визначеному договором. Протягом строку дії договору розмір процентної ставки (в тому числі змінюваної процентної ставки) може становити будь-яке числове значення в межах від 0,000001% до 50,01% річних. У випадку порушення клієнтом будь-яких платіжних (грошових) зобов`язань за договором (в тому числі, строків/термінів повернення кредиту), плата у вигляді процентів за користування банківською послугою продовжує нараховуватись та підлягає сплаті у розмірі, визначеному цим договором для відповідної банківської послуги. При настанні терміну погашення суми кредиту або дати припинення чинності лімітом банківської послуги чи завершення генерального строку, проценти за користування кредитом, що не був погашений вчасно, залишаються/застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі. Проценти нараховуються в останній банківський день кожного календарного місяця (далі - місяць нарахування) на суму фактичної заборгованості клієнта за банківською послугою на щоденній основі протягом місяця нарахування і підлягають сплаті клієнтом банку протягом перших п`яти днів місяця, наступного за місяцем нарахування.
Пунктом 14.1. договору про надання банківських послуг були передбачені умови надання кредитної лінії.
Матеріали справи свідчать та не заперечується сторонами, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі та надав Селянському (фермерському) господарству «Золотий Колос» в користування грошові кошти в межах суми ліміту у розмірі 1170331,05 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №66/2021 від 29.09.2021 року.
Матеріали справи свідчать, що на забезпечення виконання Селянським (фермерським) господарством «Золотий Колос» умов договору про надання банківських послуг, 29.09.2021 року між банком та фізичною особою - ОСОБА_1 (другий відповідач у справі, поручителем) укладено договір поруки №66/2021-П.
Пунктом 3 договору поруки передбачено, що в силу поруки, що виникає на підставі договору поруки, поручитель поручається перед банком за повне та своєчасне виконання боргових зобов`язань Селянського (фермерського) господарства «Золотий Колос».
Відповідно до пункту 7 договору поруки, у разі порушення боргових зобов`язань клієнт та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, незалежно від того, направлена вимога до поручителя чи ні, та незалежно від того чи направлена вимога до клієнта чи ні. Поручитель відповідає перед банком за виконання боргових зобов`язань, у тому ж обсязі, що і клієнт, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.
Звертаючись до суду з позовом, банк вказав, що станом на 08.10.2025 року заборгованість першого відповідача перед Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» за договором про надання банківських послуг №66/2021 від 29.09.2021 року становить 493497,61 грн, з яких: 493497,61 грн - прострочені проценти.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.
Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно з ч.1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Положення ч.1 ст. 180 Господарського кодексу України кореспондуються зі ст. 628 Цивільного кодексу України.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Частиною 1, 2 ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).
Частинами 1 та 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема повернення кредиту, сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно положень ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать, що кредитний договір (договір про надання банківських послуг) як і договір про зміну №1 підписані уповноваженими особами та скріплені печатками. 
Стаття 204 Цивільного кодексу України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Наразі, укладені між позивачем та першим відповідачем договори є дійсними, укладеними належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вже зазначалось, позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі та надав Селянському (фермерському) господарству «Золотий Колос» в користування грошові кошти в межах суми ліміту у розмірі 1170331,05 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №66/2021 від 29.09.2021 року.
У той час, перший відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснив своєчасне погашення кредиту та відсотків.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.
Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору.
На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.
Суд першої інстанції, з посиланням на норми цивільного законодавства та приписи процесуального права щодо дослідження доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.
Проте, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі помилковим та таким, що вчинений при неповному з`ясуванні обставин справи.
За змістом кредитних правовідносин позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19). 
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що строк надання кредиту (генеральний строк) до 28.09.2024 року. Вимоги про дострокове повернення кредиту позивач відповідачам не направляв.
З наданого позивачем розрахунку заявлених відсотків до стягнення у даній справі вбачається, що останнім продовжено нарахування процентів після 28.09.2024 року, тобто після закінчення строку погодженого сторонами для надання кредиту, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду і з огляду на те, що банк вже не мав прав здійснювати нарахування відсотків.
Таким чином, у позові в частині стягнення відсотків за період з 29.08.2024 року у розмірі 56319,78 грн слід відмовити.
Відхиляє колегія суддів посилання апелянта на неправомірність підвищеної ставки відсотків, оскільки укладаючи договір про зміну №1 від 07.10.2021 року підвищену ставку було погоджено.
Щодо посилань апелянта, що під час розгляду справи не було враховано графік повернення кредиту і банк протиправно нараховує відсотки до 31.12.2024 року на усю первісну суму кредиту у розмірі 1170331,00 грн, хоча база для розрахунку мала бути зменшеною виходячи з графіку, то колегія суддів вважає їх такими, що вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.
Так, кредит (банківська послуга) надавався одним траншем і щодо нього визначено чіткий строк повернення. Інші дати, які скаржник називає датами повернення окремих частин траншу є графіком погашення невідновлювальної кредитної лінії в межах встановленої єдиної дати повернення – 28.09.2024 року. Встановлення графіку не змінює загальний строк кредиту.
Надані представником першого відповідача посилання на судову практику Верховного Суду є нерелевантною, оскільки стосуються ситуацій, коли кредити надавались кількома траншами та позичальник подавав до банку кілька заяв про отримання таких траншів із визначенням строків повернення, відсоткової ставки, умов користування та інших параметрів кредитування.
Щодо тверджень апелянта, що суд першої інстанції мав залишити позов без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки між сторонами наявна третейська угода (п.14 договору), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана
Отже, при вирішенні питання залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 226 ГПК України, господарський суд має встановити наявність сукупності таких умов: - існування арбітражної (третейської) угоди, за якою позов у питанні, що порушено у державному суді, належить до компетенції арбітражного (третейського) суду; - від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді; - встановлення судом prima facie дійсності, чинності та виконуваності арбітражної (третейської) угоди. 
Як вбачається з матеріалів справи, Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» звернулося Господарському суду Харківської області з позовною заявою про стягнення заборгованості до Селянського господарства «Колос» та ОСОБА_1 (відповідачі), в якій просило суд стягнути заборгованість з них солідарно.
Пунктом 12 договору про надання банківських послуг №66/2021, що правом, яке регулює договір, є право України. Спори в рамках договору підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Незалежна асоціація банків України» в порядку, передбаченому третейським застереженням (нижче). Якщо спір не підвідомчий Третейському суду при Асоціації «Незалежна асоціація банків України», такий спір передається на розгляд суду. Третейське застереження (третейська угода): Всі спори, пов`язані із укладанням, зміною, припиненням, розірванням, тлумаченням, визнанням недійсним, нікчемним, виконанням, порушенням та відповідальністю за порушенням договору, підлягають вирішенню Постійно діючим Третейським судом при Асоціації «Незалежна асоціація банків України» (далі – третейський суд), відповідно до Регламенту Третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору.
Отже, як вбачається зі змісту п. 12 договору про надання банківських послуг №66/2021 наявна третейська угода.
У той час, позов у даному випадку заявлено позивачем до позичальника та поручителя, а вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою та розглядаються в одному провадженні.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 9 договору поруки №66/2021-П від 29.09.2021 правом, яке регулює договір поруки є право України. Спори в рамках договору поруки є підсудними компетентним судам України.
Тобто, укладений між АТ «Креді Агріколь Банк» та поручителем ОСОБА_1 договір не містить третейського застереження про передачу спору між банком та поручителем, у разі його виникнення, на вирішення третейським судом. Доказів укладення окремої третейської угоди між банком та поручителем матеріали справи також не містять.
Укладення між банком та позичальником третейської угоди, що міститься в умовах кредитного договору не передбачає автоматичного поширення цієї третейської угоди на відносини з поручителями за договорами поруки, які такої (третейської) угоди не містять. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12.10.2021 року у справі №873/117/21, від 06.10.2021 року у справі №873/105/21, від 20.01.2022 року у справі №803/124/20, від 21.12.2023 року у справі №873/284/23.
У сукупності вказане свідчить про відсутність підстав для залишення позову Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до Селянського (фермерського) господарства «Колос» та ОСОБА_1 без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наразі рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25 не в повній мірі відповідає вказаним приписам.
Згідно з п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу відповідача слід частково задовольнити, рішення суду першої інстанції від 30.03.2026 року у даній справі частково скасувати як таке, що прийнято при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та прийняти в такій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції та прийнятті нового, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, 270, ст. 275, ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,- 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25 скасувати в частині повного задоволення позовних вимог та стягнення 56319,78 грн процентів. 
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Відмовити у стягненні 56319,78 грн прострочених процентів.
В решті рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25 залишити без змін.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 30.03.2026 року у справі №922/3811/25 викласти в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути солідарно з Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» (63601, Харківська область, Шевченківський район, смт. Шевченкове, вул. Покровська, буд. 39, код ЄДРПОУ 25609618) та Фізичної особи - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (01024, м. Київ, вул. Євгена Чикаленко, буд. 42/4, код ЄДРПОУ 14361575) заборгованість за договором про надання банківських послуг №66/2021 від 29.09.2021 року, яка станом на 08.10.2025 року становить 437177,83 грн - прострочені проценти, а також 5246,27 грн судового збору.
В решті позову відмовити».

Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (01024, м. Київ, вул. Євгена Чикаленко, буд. 42/4, код ЄДРПОУ 14361575) на користь Селянського (фермерського) господарства «Золотий колос» (63601, Харківська область, Шевченківський район, смт. Шевченкове, вул. Покровська, буд. 39, код ЄДРПОУ 25609618) 1013,54 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.07.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.В. Россолов