ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року | Львів | Справа №260/2150/25 пров. №А/857/28082/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Кушнір В.О., Носа С.П.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року (судді Плеханової З.Б., ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород) у справі №260/2150/25 за позовом ОСОБА_1 до Свалявського районного суду Закарпатської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинення певних дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Свалявського районного суду Закарпатської області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Закарпатській області в якому просить визнати протиправним і скасувати Наказ Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 січня 2025 року № 1/02-07 "Про встановлення на 2025 рік надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі відповідно до абзацу 2 пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у частині встановлення з 01.01.2025 року надбавки за вислугу років на державній службі начальника відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 в розмірі 28 % посадового окладу, зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01 січня 2025 року відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області в подальшому нараховувати та виплачувати надбавку за вислугу років начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3-х відсотків посадового окладу державного службовця за кожний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області в подальшому нараховувати та виплачувати надбавку за вислугу років начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано Наказ Свалявського районного суду Закарпатської області від 01 січня 2025 року № 1/02-07 "Про встановлення на 2025 рік надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі відповідно до абзацу 2 пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" у частині встановлення з 01.01.2025 року надбавки за вислугу років на державній службі начальника відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 в розмірі 28 % посадового окладу. Зобов`язано Територіальне управління ДСА України у Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01 січня 2025 року відповідно до ч.1 ст.52 Закону України "Про державну службу", а саме: на рівні 3-х відсотків посадового окладу державного службовця за кожний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. В решті позовних вимог-відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає те, що суд першої інстанції, при прийнятті рішення, порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставин справи. 
Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 31 серпня 2010 року ОСОБА_1 наказом керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області призначений на посаду помічника судді Свалявського районного суду Закарпатської області, а 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця України.
30 травня 2017 року наказом № 53/02-06 керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 переведений з посади спеціаліста на посаду начальника відділу документального забезпечення та присвоєно шостий ранг державного службовця в межах посади державної служби категорії "Б".
01 вересня 2020 року Наказом № 105/02-06 в.о. керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області "Про встановлення доплати ОСОБА_1 за вислугу років" відповідно до статті 51 ЗУ "Про державну службу", Порядку обчислення стажу державної служби, затв. ПКМУ № 229 від 25.03.2016 начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) Свалявського районного суду встановлено доплату за вислугу років у розмірі 30 % від посадового окладу, стаж державної служби 10 років 0 місяців 1 день.
На виконання вимог абз. 2 п. 13 розділу Прикінцевих положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, статей 17, 46 Закону України “Про державну службу”, роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 10 січня 2024 року № 176 р/з щодо умов оплати праці державних службовців державних органів, які провели класифікації посад державної служби, враховуючи наказ від 30.10.2023 № 10 “Про проведення класифікації посад державної служби в Свалявському районному суді”, листа ДСА України № 8-5896/24 від 26.02.2024 “Про результати класифікації посад державної служби”, листа Національного агентства України з питань державної служби від 25.01.2024 № 1267/92-24, наказом керівника апарату Свалявського районного суду № 1/02-07 від 01.01.2025 встановлено в 2025 році (в період з 01.01.2025 по 31.12.2025) державним службовцям Свалявського районного суду Закарпатської області надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а саме: начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 - у розмірі 28 % посадового окладу . як такому , стаж державної служби якого станом на 01 січня 2025 року складає 14 років 4 місяці.
Позивач, вважаючи наказ протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права на належну оплату праці.
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що наявне у позивача право на виплату надбавки за вислугу років на державній службі з 01 січня 2025 року відповідно до ч.1 ст.52 Закону України "Про державну службу".
Суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, з врахуванням наступного. 
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частиною 1 статті 52 “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
19 листопада 2024 року прийнято Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” № 4059-IX, який набрав чинності з 01.01.2025 року (далі - Закон № 4059-IX).
Пунктом 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX, встановлено, що у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Апеляційний суд встановив, що для правильного вирішення даної справи необхідно визначити, які норми застосовуються під час визначення розміру надбавки за вислугу років державного службовця, а саме: норми законодавства про державну службу чи норми бюджетного законодавства
Питання правильності застосування законодавства під час визначення розміру надбавки за вислугу років державного службовця за схожих обставин (застосування норм Закону України “Про державну службу” чи норм Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік”) було предметом розгляду Верховним Судом.
Так, Верховний Суді розглянув зразкову справу № 240/7215/24, предметом якої було питання правомірності виплати у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років, із врахуванням вимог пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-IX “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, який зупинив дію приписів Закону № 889-VIII.
19 лютого 2026 року, за результатом апеляційного провадження, Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у зразковій справі № 240/7215/24, якою відмовила в задоволенні позовних вимог державного службовця.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 року зазначено, що в контексті цієї зразкової адміністративної справи ознаками типових справ, визначених пунктом 21 частини першої статті 4 КАС України, є такі:
- позивач - державний службовець місцевого загального суду, якому з 01 січня 2024 року встановлено надбавку за вислугу років на підставі абзацу другого пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;
- відповідачі - місцевий загальний суд, наказом якого державному службовцю установлено надбавку за вислугу років з урахуванням правил, передбачених абзацом другим пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX, та ТУ ДСА, відповідальне за забезпечення фінансування та функціонування місцевого загального суду, у якому працює позивач;
- предмет спору - розмір надбавки за вислугу років на державній службі за 2024 рік;
- спір виник унаслідок обчислення розміру надбавки за вислугу років на державній службі на підставі приписів абзацу другого пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX;
- предмет позову - позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про: визнання протиправним і скасування наказу місцевого загального суду в частині встановлення на 2024 рік щомісячної надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу; зобов`язання ТУ ДСА нараховувати та виплачувати щомісячну надбавку за вислугу років у 2024 році, відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
З огляду на те, що спірним у даній справі є питання правомірності застосування абзацу третього пункт 13 “Прикінцеві положення” Закону № 4059-ІХ, який за змістом є ідентичним абзацу другому пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, апеляційний суд вважає за можливе при вирішенні даної адміністративної справи врахувати висновки, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24.
Так, згідно з висновками, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2026, нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX, а саме, на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
За наслідком дослідження питання стосовно того, які норми необхідно застосовувати під час визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі: законодавства про державну службу чи про державний бюджет, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки пізніше прийнятим Законом № 3460-ІХ визначено, що норми раніше прийнятого Закону № 889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що є пряма норма Закону № 3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців. Тобто норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, оскільки дію цих норм зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 3460-ІХ.
У правовідносинах, що виникли у даній справі, так само як і у правовідносинах, які склались у зразковій справі № 240/7215/24, положеннями Закону про Державний бюджет було фактично зупинено дію норм ст. 52 Закону № 889-VIII.
Таким чином, з огляду дію пункту 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX, норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать положенням Закону № 4059-IX, у 2025 році не застосуються.
Отже, у спірних правовідносинах не виникло колізії правових норм, оскільки такі правовідносини врегульовані прямою нормою Закону № 4059-ІХ.
Щодо доводів позивача з якими погодився суд першої інстанції про звуження гарантій оплати праці, встановлених Законом № 889-VIII, а також неможливість скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, то колегія суддів такі відхиляє, адже у постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці. 
Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу. Тож відповідно до обставин, встановлених судом у зразковій справі, мало місце не зменшення розміру заробітної плати державного службовця, а перерозподіл її складових як елемент запровадження загальнонаціональної реформи.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у справі, яка переглядається, проблематика полягає не в намаганні держави обмежити заробітну плату державних службовців через брак бюджетних асигнувань, а в імплементації послідовного та виваженого рішення держави щодо запровадження вже згаданої реформи з метою дотримання європейських стандартів і виконання зобов`язань перед іноземними партнерами, збільшення прозорості структури заробітної плати та підвищення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів шляхом збільшення частки сталої частини заробітної плати над часткою премій та інших необов`язкових виплат.
Введені Законом № 3460-IX у 2024 році, а також Законом № 4059-ІХ у 2025 року особливості обчислення надбавки за вислугу років є частиною реформи оплати праці державних службовців.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу «Ukraine Facility Plan». Такі зміни, на думку колегії суддів, не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
Отже, зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не є довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету - підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом.
Внаслідок проведеної реформи оплати праці державних службовців їхні посадові оклади, які є основою для нарахування інших надбавок та стимулюючих виплат, зокрема й надбавки за вислугу років, збільшилися. Відповідно загальний розмір заробітної плати державних службовців хоча й неістотно, але теж збільшився.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі, в тому числі відповідно до положень пункту 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX, не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
З огляду на зазначене, зважаючи на те, що положення пункту 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX були чинними, неконституційними не визнавалися, у відповідачів були відсутні підстави не застосовувати зазначені приписи Закону № 4059-IX під час визначення позивачу ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років на державній службі.
Додатково слід зазначити, що в межах реформи оплати праці державних службовців статтю 52 Закону № 889-VIII було викладено в новій редакції, а саме в редакції Закону України від 11 березня 2015 року № 4282-IX “Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад”, який набрав чинності 01 квітня 2025 року. Частина перша згаданої статті визначає, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. 
Отже, законодавець фактично імплементував приписи, які були ним раніше визначені у пункті 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону № 3460-IX, а також у пункті 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX, у частину першу статті 52 Закону № 889-VIII, що є проявом послідовності дій законодавця у впровадженні реформи оплати праці державних службовців.
Таким чином, апеляційний суд встановив, що наказ керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області № 1/02-07 від 01 січня 2025 року “Про встановлення на 2025 рік надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі, відповідно до абзацу другого пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України “Про державний бюджет України на 2025 рік” у частині встановлення з 01.01.2025 року надбавки за вислугу років на державній службі начальнику відділу документального забезпечення (канцелярії) ОСОБА_1 прийнятий з дотриманням норм чинного законодавства.
Враховуючи зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, зважаючи на те, що пунктом 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX у 2025 році було зупинено дію норми ст. 52 Закону № 889-VIII та чітко врегульовано особливості оплати праці певних категорій державних службовців, апеляційний суд вважає, що керівник апарату Свалявського районного суду Закарпатської області, приймаючи оскаржуваний наказ № 1/02-07 від 01 січня 2025 року в частині, що стосується позивача ОСОБА_1 у справі, діяв правомірно та обґрунтовано, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування вищевказаного наказу необхідно відмовити., а враховуючи відсутність порушення порядку нарахування та виплати позивачу надбавки за вислугу років, відповідно відсутні підстави і для зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області здійснювати перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років в розмірі 28 % посадового окладу.
Таким чином апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про існування правової колізії в регулюванні розміру надбавки за вислугу років на державній службі та помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 52 Закону № 889-VIII, замість чинних положень пункту 13 розділу Прикінцеві положення Закону № 4059-IX, які потрібно застосовувати у спірних правовідносинах. Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з вищевикладених мотивів. 
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області – задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року у справі № 260/2150/25 – скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Свалявського районного суду Закарпатської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.О. Кушнір

С.П. Нос