УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

10 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №420/12059/24
адміністративне провадження № К/990/39845/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Єзерова А.А., Стародуба О.П.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року (суддя Дубровна В.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року (колегія у складі суддів Шевчук О.А., Бойка А.В., Тарновецького І.І.) 
у справі № 420/12059/24
за позовом ОСОБА_1 
до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради (далі також - відповідач), в якому просив: 
- визнати бездіяльність Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради щодо не забезпечення ОСОБА_1 житловою площею відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
- стягнути з відповідача на користь позивача 1 427 720 грн у вигляді грошової компенсації за належне йому для отримання житлове приміщення.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 08.12.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2026, відмовив у задоволенні позовних вимог.

24.08.2026 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій позивач просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2026, а натомість ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставами касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 визначає п. 3 і 4 ч. 4 ст. 328 КАС України (з урахуванням п. 2 ч. 2 ст. 353 цього Кодексу). Також посилається на пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Крім того, скаржник подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, обґрунтовуючи її тим, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції він отримав лише 20.05.2026. У межах установленого законом тридцятиденного строку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яку ухвалою від 05.08.2026 було повернуто у зв`язку з неусуненням її недоліків. При цьому ухвалу Верховного Суду від 25.06.2026 про залишення касаційної скарги без руху скаржник не отримував. Після повернення касаційної скарги він повторно звернувся до суду касаційної інстанції у найкоротший строк.

Вирішуючи заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, Суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої - третьої статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

Як свідчать з матеріали касаійної скарги, повний текст постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2026, ухваленої в порядку письмового провадження, отримано ОСОБА_1 20.05.2026.
Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, скаржник подав касаційну скаргу у межах тридцятиденного строку з дня вручення йому постанови суду апеляційної інстанції. Отже, на момент первісного звернення до Верховного Суду ОСОБА_1 належним чином реалізував право на касаційне оскарження у встановлений законом строк.
Ухвалою Верховного Суду від 25.06.2026 первісну касаційну скаргу залишено без руху відповідно до частини другої статті 332 КАС України та надано скаржнику десятиденний строк для усунення її недоліків. Копію цієї ухвали було направлено позивачу рекомендованим поштовим відправленням зі зворотним повідомленням (штрихкодовий ідентифікатор R067213947149) за адресою, зазначеною в касаційній скарзі. Поштове відправлення повернулося до суду неврученим.
Ухвалою Верховного Суду від 05.08.2026 первісну касаційну скаргу повернуто ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 332 КАС України (з урахуванням пункту 1 частини четвертої статті 169 цього Кодексу).
Після повернення первісної касаційної скарги ОСОБА_1 21.08.2026 повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, тобто без значної затримки після отримання відомостей про повернення попередньої касаційної скарги.
Таким чином, обставини цієї справи свідчать про те, що скаржник первісно звернувся з касаційною скаргою у межах установленого законом строку, а повторне звернення до суду касаційної інстанції здійснив невдовзі після повернення первісної касаційної скарги. При цьому невиконання вимог ухвали про залишення первісної касаційної скарги без руху було зумовлено тим, що зазначена ухвала фактично не була вручена скаржнику, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості усунути встановлені судом недоліки у наданий строк.
За таких обставин, з огляду на добросовісність процесуальної поведінки скаржника, своєчасність його первісного звернення до суду касаційної інстанції та незначний проміжок часу між поверненням первісної касаційної скарги і повторним зверненням до суду, Суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та наявність підстав для його поновлення. 

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Частиною шостою ст. 12 КАС України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.
Згідно з п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є також інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Одночасно згідно з положеннями ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266^-1 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмета доказування, складу учасників та інших обставин, крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

У цій справі предметом спору є правомірність бездіяльності виконавчого органу Одеської міської ради, яка полягає у незабезпеченні позивача житловою площею відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.04.2024 цю адміністративну справу прийнято до провадження та визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У зв`язку з наведеним Суд зазначає, що судові рішення у справі, розглянутій по суті за правилами спрощеного позовного провадження можуть бути переглянуті в касаційному порядку лише за наявності обставин, визначених пп. «а»-«г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та в інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Ознайомившись із текстом касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що посилання скаржника на п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не свідчить про наявність передбаченого цією нормою винятку із загального правила щодо непідлягання касаційному оскарженню судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
Як зазначалося вище, розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження не суперечить положенням ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. 257 КАС України. При цьому з огляду на характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників справи не встановлено обставин, які б об`єктивно зумовлювали необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Скаржник, обґрунтовуючи посилання на пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, фактично вказує на складність спору, необхідність дослідження доказів, значний розмір заявленої до стягнення грошової компенсації, а також на незгоду з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування законодавства, яке регулює питання забезпечення житлом.
Однак наведені доводи не свідчать про те, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності. Скаржник не зазначив конкретних обставин, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин, предмет доказування або склад учасників справи вимагали проведення підготовчого провадження чи судового засідання, а також не навів обставин, які не могли бути встановлені судом під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Саме по собі посилання на необхідність дослідження доказів не свідчить про помилковість віднесення справи до категорії справ незначної складності, оскільки дослідження доказів є складовою розгляду адміністративної справи незалежно від виду позовного провадження. Так само незгода скаржника з правовою оцінкою судами попередніх інстанцій обставин справи та застосуванням норм матеріального права не характеризує справу як таку, що не могла бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, скаржник не навів належного обґрунтування того, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії справ незначної складності, а тому посилання на пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не створює передбаченої законом підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.

Скаржник також посилається на п. 4 ч. 4 ст. 328 КАС України у взаємозв`язку з п. 2 ч. 2 ст. 353 КАС України, стверджуючи, що суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Однак наведене твердження ґрунтується на помилковому розумінні скаржником положень процесуального закону.
Як установлено Судом, ця справа не належить до категорій справ, які відповідно до ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. 257 КАС України підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження. Отже, передбачена п. 2 ч. 2 ст. 353 КАС України умова щодо розгляду у спрощеному позовному провадженні справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, у цьому випадку відсутня.
Крім того, посилання на п. 2 ч. 2 ст. 353 КАС України саме по собі не свідчить про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 4 ст. 328 цього Кодексу. Для застосування п. 4 ч. 4 ст. 328 КАС України скаржник має обґрунтувати наявність передбаченого ст. 353 цього Кодексу процесуального порушення, яке відповідає встановленим законом умовам для скасування судового рішення.
Водночас скаржник не навів обставин, які б свідчили про те, що внаслідок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження суди були позбавлені можливості встановити фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Зокрема касаційна скарга не містить посилань на конкретні обставини, які залишилися невстановленими, докази, які не були досліджені внаслідок обрання спрощеного порядку розгляду справи, чи процесуальні дії, вчинення яких було необхідним для встановлення обставин справи та які не могли бути вчинені в межах спрощеного позовного провадження.
Натомість доводи скаржника у цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності у нього права на забезпечення житлом та отримання грошової компенсації, а також до бажання повторно оцінити обставини та докази, яким суди вже надали відповідну правову оцінку.
За таких обставин посилання скаржника на п. 4 ч. 4 ст. 328 у взаємозв`язку з п. 2 ч. 2 ст. 353 КАС України не свідчить про належне обґрунтування передбаченої Кодексом підстави касаційного оскарження.

Крім того, як підставу касаційного оскарження скаржник зазначає п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України.
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень є, зокрема, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Водночас посилання скаржника на зазначену норму КАС України не супроводжується належним обґрунтуванням відповідної підстави касаційного оскарження.
Скаржник не зазначив, щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду, не сформулював конкретного питання щодо застосування такої норми права та не обґрунтував необхідності формування Верховним Судом відповідного висновку.
Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до викладення власного бачення спірних правовідносин та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування законодавства, яке регулює питання забезпечення житлом та виплати грошової компенсації, без наведення передбачених п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України обставин.
Отже, скаржник не навів як таких обґрунтувань для оскарження судових рішень на підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України, які б відповідали змісту цієї норми процесуального закону.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про наявність обставин, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, які дозволяли б касаційний перегляд судових рішень у цій справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За викладених обставин ОСОБА_1 слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та поновити йому зазначений строк.
2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року у справі № 420/12059/24.
3. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя А.А. Єзеров

Суддя О.П. Стародуб