ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року Справа № 910/15264/25 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi суддi Мавродієвої М.В., 
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
представника позивача: Колоди Є.Г. (у режимі ВКЗ в судових дебатах),
представника відповідача: Уманця С.Г. (у режимі ВКЗ в судових дебатах),
представника третьої особи: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України,
до відповідача: Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України”,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 
Філія Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” “Миколаївський портовий елеватор” (Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.1-ша Слобідська, буд.122, корпус 1),
про: визнання дій незаконними, скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва, визнання права власності.
Згідно заяви позивача від 13.03.2026: усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном; визнання за державою Україна, в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, права власності на нерухоме майно,-
в с т а н о в и в:

Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України через систему «Електронний суд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради та Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Філія Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” “Миколаївський портовий елеватор”, в якому просить суд:
- визнати вчинення реєстраційних дій Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в частині звернення до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо реєстрації державного майна за Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" незаконними;
- визнати незаконними дії Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо реєстрації державного майна за Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 280756 від 10.04.2012;
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво від 28.03.2012 серія САЕ №359950 про реєстрацію права власності за Акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 33, загальною площею: 924,4 кв.м за реєстраційним номером 280756, що належить Державі Україна;
- визнати за Державою Україна в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (ЄДРПОУ 37508596) право власності на нерухоме майно - нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 33, загальною площею: 924,4 кв.м за реєстраційним номером 280756.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у справі №910/15264/25 вказану позовну заяву з доданими до неї матеріалами за виключною підсудністю передано до Господарського суду Миколаївської області.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.01.2026 справу №910/15264/25 прийнято до свого провадження головуючим суддею Мавродієвою М.В., позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 23.02.2026. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів – Філію Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” “Миколаївський портовий елеватор”.
В обґрунтування вимог позивач вказує наступне:
- на підставі офіційних відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Мінекономіки встановило, що спірне нерухоме майно – нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), яке є об`єктом державної власності, було неправомірно зареєстровано як об`єкт приватної власності за Акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України», оскільки Мінекономіки, як уповноважений суб`єкт управління державним майном, не надавало згоди на вчинення таких дій;
- така реєстраційна дія, вчинена Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, була здійснена за відсутності правових підстав та з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, у тому числі основоположних принципів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також установленого порядку зміни форми власності об`єктів державної власності;
- унаслідок протиправного вчинення зазначеної реєстраційної дії, Мінекономіки, як уповноважений суб`єкт управління державним майном, було фактично позбавлене можливості належним чином здійснювати свої визначені законом повноваження та обов`язки щодо управління відповідним майном, що створило загрозу порушення майнових інтересів держави;
- такі дії, на думку позивача, створюють суттєві перешкоди для реалізації державної політики у відповідній сфері та несуть потенційну загрозу завдання шкоди майновим інтересам держави, оскільки фактично позбавляють уповноважений орган можливості управляти майном, визначати напрями його використання та отримувати доходи від господарської діяльності, що здійснюється з його експлуатацією.
Відповідач у відзиві від 28.01.2026 заперечує проти задоволення вимог позивача посилаючись на наступне:
- відповідач вважає, що він законно набув право власності на спірне майно, яке було передане до його статутного капіталу внаслідок волевиявлення держави, яке виражається у постанові Кабінету Міністрів України №764 від 11.08.2010 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №593 від 06.06.2011, наказі Мінагрополітики №325 від 07.07.2011 «Про реорганізацію шляхом перетворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та статуті ПАТ “Державна продовольчо-зернова корпорація України”, затвердженому наказом Мінагрополітики №634 від 17.11.2011;
- відповідач зазначає, що ПАТ “Державна продовольчо-зернова корпорація України”, здійснюючи заходи з реєстрації права власності на нерухоме майно, передане до його статутного капіталу, жодним чином не порушило закон або інтереси Держави, а лише реалізувало своє законне право на отримання правовстановлювальних документів на це майно – майно, в обмін на яке Держава стала власником 100% акцій ПАТ “Державна продовольчо-зернова корпорація України” та набула весь обсяг прав з управління ним, як юридичною особою.
23.02.2026 судом відкладено підготовче засідання на 25.03.2026 за відповідним клопотанням позивача.
16.03.2026 від позивача до суду надійшли уточнення від 13.03.2026 до позовної заяви, в яких позивач просить суд:
- усунути перешкоди державі Україна в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном – нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756, шляхом припинення права власності за Акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 280756 та скасування державної реєстрації права власності за Акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на об`єкт нерухомого майна - нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756;
- визнати право власності за державою Україна, в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України на нерухоме майно – нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756. 
25.03.2026 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено розгляд справи на 08.04.2026.
Ухвалою суду від 08.04.2026, за заявою позивача, закрито провадження у справі в частині позовних вимог Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради.
До того ж, ухвалою суду від 08.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.05.2026.
08.05.2026 судом відкладено розгляд справи на 20.05.2026.
12.05.2026 відповідачем надано суду довідку про балансову вартість нерухомого майна, що є предметом спору - нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 33.
20.05.2026 судом відкладено розгляд справи на 25.05.2026.
В ході розгляду справи та в судовому засіданні 25.05.2026 представники сторін підтримували висловлені позиції та доводи, викладені на їх обґрунтування.
У судовому засіданні 25.05.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
У судовому засіданні 29.05.2026 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України №764 від 11.08.2010 утворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства. Установлено, що статутний капітал державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» формується шляхом передачі до нього цілісних майнових комплексів дочірніх підприємств державної акціонерної компанії «Хліб України», що ліквідуються, з подальшим утворенням на їх базі відокремлених підрозділів державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України».
Постановою Кабінету Міністрів України №593 від 06.06.2011 перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», повноваження з управління корпоративними правами якого здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства. Установлено, що 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України. Державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» не може вчиняти дії стосовно майна, переданого до його статутного капіталу, наслідком яких може бути відчуження майна, у тому числі передача його до статутного капіталу інших господарських організацій, передача в заставу тощо.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №954-р від 09.10.2019 «Деякі питання управління Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства об?єктами державної власності» за актом приймання-передачі від 18.10.2019 Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було передано із сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства до сфери управління Міністерства економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України.
Постановою Кабінету Міністрів України №504 від 21.05.2021 «Про перейменування Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України. 
Постановою Кабінету Міністрів України №903 від 21.07.2025 «Деякі питання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства», Міністерство економіки України було перейменовано на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України.
Таким чином, органом управління корпоративними правами держави в Акціонерному товаристві «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України.
Наказом Міністерства економіки України №38 від 08.06.2021 було затверджено статут Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - Статут) (т.1 а.с.11-29).
Пунктом 1.1 Статуту визначено, що Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - Товариство) засноване на державній власності та є приватним акціонерним товариством.
Відповідно до п.1.3 Статуту, засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Повноваження з управління корпоративними правами держави щодо Товариства здійснює Міністерство економіки України (далі - Уповноважений орган управління).
Згідно п.5.4 Статуту, Товариство здійснює володіння, користування і розпоряджання майном, що перебуває в його власності, відповідно до законодавства та мети своєї діяльності. Майно, що є державною власністю та передано Товариству на праві господарського відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене в будь-який спосіб без рішення загальних зборів.
Відповідно до п.5.6 Статуту, акції Товариства та нерухоме майно, передане державою до статутного капіталу Товариства, не можуть бути відчужені, вилучені або перебувати в заставі, використані для формування статутних капіталів будь-яких підприємств.
Згідно п.6.1 Статуту, єдиним акціонером Товариства є держава в особі Уповноваженого органу управління, який безпосередньо без скликання загальних зборів Товариства здійснює повноваження з управління корпоративними правами Товариства.
З огляду на наведене, позивач стверджує, що будь-які дії, пов`язані з майном Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», у тому числі його володіння, користування та розпорядження, мають здійснюватися виключно за погодженням з уповноваженим органом управління - Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України, яке представляє інтереси держави як власника корпоративних прав.
З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №452581978 від 18.11.2025 (т.1 а.с.34) вбачається, що 10.04.2012 за Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було зареєстровано право власності на нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756, на підставі виданого 28.03.2012 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради свідоцтва серія САЕ №359950 про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.35).
Позивач вказує, що Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної економічної політики та здійснює управління об`єктами державної власності в межах наданих законом повноважень, провело комплексний аналіз майна, яке перебуває у його віданні та обліковується як державна власність.
Позивач вважає, що реєстраційна дія від 10.04.2012 була вчинена Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради за відсутності правових підстав та з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, у тому числі основоположних принципів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також установленого порядку зміни форми власності об`єктів державної власності, оскільки дії, пов`язані з майном Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які здійснені без погодження з уповноваженим органом управління, є протиправними, юридично нікчемними, вчиненими з порушенням вимог законодавства та статуту Товариства, а тому не повинні визнаватися такими, що створюють правові наслідки.
Позивач наполягає, що унаслідок протиправного вчинення зазначеної реєстраційної дії, Мінекономіки, як уповноважений суб`єкт управління державним майном, було фактично позбавлене можливості належним чином здійснювати свої визначені законом повноваження та обов`язки щодо управління відповідним майном, що створило загрозу порушення майнових інтересів держави.
Зазначені дії, на думку позивача, створюють суттєві перешкоди для реалізації державної політики у відповідній сфері та несуть потенційну загрозу завдання шкоди майновим інтересам держави, оскільки фактично позбавляють уповноважений орган можливості управляти майном, визначати напрями його використання та отримувати доходи від господарської діяльності, що здійснюється з його експлуатацією.
Вказані обставини зумовили звернення Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірним нерухомим майном та визнання за державою Україна, в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, права власності на нерухоме майно.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.
Статтею 1 Закону України «Про управління об?єктами державної власності» передбачено, що управління об`єктами державної власності – здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. 
Частиною 1 ст.1 Закону України «Про управління об?єктами державної власності» встановлено, що корпоративні права держави не можуть передаватися господарським товариствам для формування їх статутних капіталів, крім передачі до статутних капіталів державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній. 
Державне акціонерне товариство, утворене у процесі перетворення державного підприємства, 100% акцій якого належать державі, не має права безоплатно передавати закріплене за ним майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майно, що належить до основних фондів, державне акціонерне товариство має право лише за попередньою згодою органу, який здійснює управління корпоративними правами держави, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне акціонерне товариство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. 
Відповідно до п.11 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об?єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів. 
Згідно п.13 ч.1 ст.6 Закону України «Про управління об?єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють управління корпоративними правами держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до п.38 ст.6 Закону України «Про управління об?єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють інші передбачені законодавством функції з управління об`єктами державної власності. 
Згідно ч.1 ст.133 Господарського кодексу України (тут і надалі в редакції, яка була чинною станом на 10.04.2012) основу правового режиму майна суб?єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. 
Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
За змістом частин 1, 2 ст.136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. 
Право господарського відання разом із правом оперативного управління за своїм правовим змістом є правовою формою реалізації права державної і комунальної власності спеціально створеними суб`єктами різних організаційно-правових форм, які встановленому порядку набувають статусу юридичної особи, при цьому власником їх майна залишається держава, або відповідна територіальна громада.
Акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами. 
З огляду на приписи ст.22 Господарського кодексу України держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики. 
Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. 
Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки – Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом. 
Усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління. Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.
На відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про господарські товариства», а й спеціальним законодавством. 
Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації. 
Разом з тим, частина 3 ст.145 Господарського кодексу України передбачала, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства. 
Згідно ч.1 ст.15 Закону України «Про приватизацію державного майна» до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належить передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації. 
Передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства. Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури. 
Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання. Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності. У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю. 
Згідно пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України. 
Єдиним власником спірного майна є держава, і в розумінні статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України тільки власник приймає рішення щодо його відчуження. Якщо держава не приймала рішення про зміну режиму спірного майна, то зміна форми власності з державної на приватну не відбувалась. 
Отже, правовий режим майна акціонерного товариства, заснованого на державній власності, може бути змінений тільки шляхом приватизації.
Відповідна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 по справі №915/1212/21.
Правові висновки щодо неможливості відчуження на користь суб`єкта права приватної власності без прийняття власником відповідного рішення нерухомого майна, наданого у статутний капітал для здійснення статутної діяльності, яке залишається об`єктом права державної власності, та за відсутності рішення Кабінету Міністрів України про зміну правового режиму цього майна та відповідно зміни форми власності з державної на приватну, були неодноразово викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. 
Так, у постанові від 06.11.2018 по справі №925/473/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, дійшов висновку про те, що внесення майна державного підприємства, яке відповідно до закону не підлягає приватизації, як вкладу до статутного (складеного) капіталу забороняється і, відповідно, юридичній особі не може належати це майно на праві приватної власності, якщо інше прямо не передбачено законом.
При цьому, згідно ч.2 ст.145 Господарського кодексу України, зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом. 
Частиною 3 ст.145 ГК України було передбачено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону. 
Судом враховано, що спірне майно було надано ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України» і ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» не у приватну власність, а для здійснення статутної діяльності і це майно залишається об`єктом права державної власності, оскільки рішення Кабінету Міністрів України про зміну правового режиму цього майна не приймалось, тобто, зміна форми власності з державної на приватну не відбулась. 
Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 по справі №906/916/16 та від 05.07.2018 по справі №915/826/16. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 по справі №917/1212/21 дійшла висновку про те, що правовий режим майна акціонерного товариства, заснованого на державній власності, може бути змінений тільки шляхом приватизації. 
Отже, передане державою до статутного фонду акціонерного товариства майно не змінює свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження, передбачені для державного майна. 
У разі якщо держава не прийме рішення про зміну правового режиму спірного майна, то зміна форми власності з державної на приватну не відбудеться. 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що доводи про отримання акціонерним товариством спірного майна у власність в обмін на акції, прямо суперечить нормам чинного законодавства. 
В той же час, судом прийнято до уваги, що держава, в особі органу, який здійснює управління корпоративними правами - Мінекономіки, не надавала згоди на збільшення розміру статутного капіталу АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», а тим більше на реєстрацію за АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» спірного майна.
Підставою виникнення у АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» права власності на спірне майно стало свідоцтво від 28.03.2012 серія САЕ №359950 про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради. 
Відповідно до п.8 ч.2 ст.5 Закону України «Про управління об?єктами державної власності» здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України приймає рішення про передачу відповідно до закону об`єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об`єктів з комунальної в державну власність. 
Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють такі основні повноваження: приймають рішення про приватизацію об`єктів державної власності у випадках, установлених законодавством; здійснюють повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації; продають майно, що перебуває у державній власності, у процесі його приватизації, а також акції (частки), що належать державі у майні господарських товариств. 
Відповідно до приписів ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Частиною 1 ст.141 Господарського кодексу України було передбачено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. 
Майно, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом. 
Відповідно до приписів ст.145 Господарського кодексу України зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом. 
Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону або шляхом здачі цілісного майнового комплексу підприємства чи майнового комплексу його структурного підрозділу в оренду. 
Частиною 2 ст.325 Цивільного кодексу України встановлено, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якою майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. 
Зокрема, частиною 3 ст.86 Господарського кодексу України було встановлено заборону використовувати для формування статутного (складеного) капіталу товариства бюджетні кошти, кошти, одержані в кредит та під заставу, векселі, майно державних (комунальних) підприємств, яке відповідно до закону (рішення органу місцевого самоврядування) не підлягає приватизації, та майно, що перебуває в оперативному управлінні бюджетних установ, якщо інше не передбачено законом. 
Отже, внесення майна державного підприємства, яке відповідно до закону, як вклад до статутного (складеного) капіталу можливе лише з дозволу органу уповноваженого майном. Відповідно, юридичній особі не може належати таке майно на праві приватної власності, якщо інше прямо не передбачено законом. 
Згідно ст.182 Цивільного кодексу України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. 
Згідно ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України). 
Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. 
Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. 
Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. 
Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
За приписами ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Відповідно до ч.2 ст.5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
За змістом п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Згідно частин 1, 2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дані до розділу Державного реєстру прав вносяться в разі прийняття рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. 
Видавши свідоцтво серія САЕ №359950 від 28.03.2012 про право власності на нерухоме майно Виконавчий комітет Миколаївської міської ради перевищив свої повноваження щодо зміни форми власності державного майна, що є підставою для скасування правовстановлюючого документа у відповідності до вимог ст.19 Конституції України та ст.21 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). 
Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994 та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).
Всупереч вимогам статуту АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», нормам чинного законодавства щодо формування майна та щодо управління державними корпоративними правами та відчуження основних фондів, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» без отримання передбаченої законом та статутом товариства згоди уповноважених державних органів (Кабінету Міністрів України та Мінекономіки) здійснило реєстрацію спірного державного майна на праві приватної власності. 
Суд погоджується з позицією позивача, що такі дії є грубим порушенням положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України (який діяв на момент вчинення реєстрації права власності), а також спеціальних законів, що регулюють порядок державної реєстрації речових прав та встановлюють обмеження щодо розпорядження об`єктами державної власності.
Відповідач не спростував вимоги та доводи позивача, а також не надав суду відповідні докази, які свідчать про отримання ним передбаченої законом та статутом товариства згоди уповноважених державних органів (Кабінету Міністрів України та Мінекономіки) на реєстрацію спірного державного майна на праві приватної власності.
Враховуючи викладене, позовні вимоги Мінекономіки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд дійшов наступних висновків.
Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позивачем у позовній заяви не зазначено, коли саме він довідався про порушення своїх прав на підставі аналізу офіційних відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В той же час суд зазначає, що згідно ч.8 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.
За приписами п.1 ч.3 ст.388 Цивільного кодексу України Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років.
Право власності на спірне майно за відповідачем було зареєстровано 10.04.2012.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями) з 12.03.2020 до 22.05.2020 установлено на всій території України карантин. 
Закон України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02.04.2020.
У відповідності до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №540-IX), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, на час дії установленого на території України карантину, строки, визначені ст.ст.257, 258 ЦК України, були продовжені.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений лише з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Відповідно до приписів п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
04.09.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-IX від 14.05.2025. Такий Закон скасував зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Тобто, у спірних правовідносинах з 12.03.2020 по 30.06.2023 перебіг позовної давності зупинився на час дії установленого на території України карантину, а з 24.02.2022 по 04.09.2025 перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні, а тому суд не вбачає правових підстав для відмови у позові через пропуск строків позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
За приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у 2025 році встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року – 3028 гривень.
Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно п.2 ч.1 ст.163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Відповідно до довідки №58/10 від 11.05.2026 залишкова балансова вартість спірного об`єкту нерухомого майна станом на 30.04.2026 становить 33965,13 грн.
Згідно п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За приписами ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Згідно ч.3 ст.4 Закону України “Про судовий збір”, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що судовий збір у цій справі повинен становити 4844,80 грн (3028 грн х 2 х 0,8).
При цьому, за подання позову позивачем у даній справі сплачено 12112,0 грн судового збору за платіжним документом №2679 від 25.11.2025.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4844,80 грн судового збору, а 7267,20 грн судового збору підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Усунути перешкоди державі Україна в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (01008, м.Київ, вул.Михайла Грушевського, буд.12/2; ідент.код 37508596) у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном – нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756, шляхом припинення права власності за Акціонерним товариством “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, буд.1; ідент.код 37243279) на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 280756 та скасування державної реєстрації права власності за Акціонерним товариством “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, буд.1; ідент.код 37243279) на об`єкт нерухомого майна - нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756.
3. Визнати право власності за державою Україна, в особі Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (01008, м.Київ, вул.Михайла Грушевського, буд.12/2; ідент.код 37508596) на нерухоме майно – нежитловий об`єкт (дошкільний навчальний заклад №7), розташований за адресою: Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Заводська, буд.33, загальною площею 924,4 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 280756. 
4. Стягнути з Акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” (01033, м.Київ, вул.Саксаганського, буд.1; ідент.код 37243279) на користь Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (01008, м.Київ, вул.Михайла Грушевського, буд.12/2; ідент.код 37508596) 4844,80 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 13.07.2026.

Суддя М.В.Мавродієва