| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/26148/23 суддя першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 320/26148/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (далі – відповідач, МВС), у якій просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану у 2021 році щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 17 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції тривалістю 15 календарних днів та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену компенсацію; 
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові виплатити компенсацію за невикористану у 2022 році щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 25 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену компенсацію; 
- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2023 по день ухвалення судового рішення у цій справі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 позов задоволено частково: визнано протиправними дії МВС, які полягають у відмові виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021 та 2022 роках 72 календарних дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу відповідну грошову компенсацію. У задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено з мотивів її передчасності.
Задовольняючи позов у частині визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію за невикористані у 2021 і 2022 роках дні відпустки, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 та від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, а також Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002, виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі, відмінні від року звільнення, роки не врегульоване приписами Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016, а тому в цій частині підлягають застосуванню норми загального трудового законодавства. 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір про саме право позивача на компенсацію за невикористані у 2021-2022 роках дні відпустки, а оскільки станом на час розгляду справи ця компенсація позивачу ще не нарахована і не виплачена, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати є передчасною і може бути розглянута лише після фактичної виплати такої компенсації.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нову постанову, якою зобов`язати МВС нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2023 по день фактичного розрахунку. 
Апелянт, посилаючись на постанови Верховного Суду від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 160/2006/21, від 15.09.2022 у справі № 640/25949/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, постанови Верховного Суду від 22.07.2022 у справі № 420/428/20 та від 26.01.2022 у справі № 280/4816/20, а також пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13, зазначає, що обов`язок роботодавця виплатити такий заробіток настає з моменту невиплати належних працівникові при звільненні сум, а не з моменту фактичного виконання роботодавцем цього обов`язку, і що в разі вирішення спору про належні звільненому працівникові суми на його користь, у тому числі в судовому порядку, на спірну суму також підлягає нарахуванню середній заробіток за час затримки, розмір якого визначає орган, що вирішує спір по суті.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Міністерство внутрішніх справ України також звернулося з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в задоволеній частині та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що питання виплати грошової компенсації поліцейському при звільненні прямо і вичерпно врегульовано частиною десятою статті 93 Закону № 580-VIII та абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, якими компенсація передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку, а спеціальне законодавство має пріоритет над загальним трудовим законодавством, яке підлягає застосуванню лише в частині, не врегульованій спеціальним законом. 
МВС також звертає увагу на те, що за час проходження позивачем служби з 27.06.2022 по 10.03.2023, згідно з листом Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України № 39550/22 від 22.08.2023, рапорти про надання йому невикористаної частини відпустки за 2021-2022 роки не надходили, а наказ № 323 о/с від 10.03.2023 у частині визначення позивачу компенсації за 20 діб відпустки за 2023 рік позивачем не оскаржувався.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2026 та від 20.05.2026 відкрито апеляційні провадження, встановлено строки для подання відзивів на апеляційні скарги, витребувано справу із Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою апеляційного суду від 10.08.2026 апеляційні скарги МВС та ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 323 о/с від 10.03.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Департаменту пенсійних питань та соціального захисту - начальника відділу гуманітарних питань зі служби в поліції з 10 березня 2023 року на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». 
Відповідно до зазначеного наказу позивачу визначено та виплачено грошову компенсацію за невикористані у 2023 році (у році звільнення) 05 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби в поліції. 
Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, та є учасником бойових дій. Станом на день звільнення, згідно з листом відповідача № 805АЗ/15-759-2023 від 22.06.2023, позивач має невикористаними щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік тривалістю 17 календарних днів, додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції за 2021 рік тривалістю 15 календарних днів, щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік тривалістю 25 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за стаж служби в поліції за 2022 рік тривалістю 15 календарних днів, тобто всього 72 календарних дні відпустки за попередні роки. При цьому, компенсацію за ці дні відповідач при звільненні позивачу не нарахував і не виплатив
Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Статтею 45 Конституції України кожному, хто працює, гарантовано право на відпочинок, яке забезпечується, зокрема, наданням оплачуваної щорічної відпустки. 
Аналогічні гарантії передбачені частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996, згідно з якими у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Соціальний захист поліцейських регулюється Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015. Відповідно до частин першої та другої статті 92 цього Закону поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Частинами восьмою - одинадцятою статті 93 Закону № 580-VIII (тут і далі – у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 06.09.2023 № 3379-IX, тобто в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції) передбачено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, відпустка продовжується на кількість невикористаних днів, а за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. 
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. 
Аналогічні приписи щодо виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку містяться в абзацах сьомому і восьмому пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016. 
Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Офіційне тлумачення цієї норми у взаємозв`язку зі статтями 116, 117 цього Кодексу надано Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012, відповідно до якого для звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець фактично з ним розрахувався. 
Дотримання цього строку перевіряється судом за власною ініціативою незалежно від того, чи заявляє про це відповідач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 306/2708/23).
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Частиною першою статті 117 цього Кодексу, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022, чинній з 19.07.2022, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Частиною другою цієї ж статті визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, якщо спір вирішено на користь працівника, а якщо спір вирішено на користь працівника частково - розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Питання щодо можливості отримання поліцейським грошової компенсації за невикористані дні відпустки за роки, що передують року звільнення, тривалий час не мало однозначного вирішення в практиці Верховного Суду. В одних постановах (зокрема від 07.08.2019 у справі № 820/5122/17, від 06.02.2020 у справі № 818/1276/17, від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, від 02.07.2020 у справі № 825/1038/16) суд робив висновок, що пункт 8 розділу ІІІ Порядку № 260, як спеціальна норма, обмежує право поліцейського на компенсацію виключно відпусткою, невикористаною в році звільнення; в інших (зокрема від 23.10.2019 у справі № 826/8185/18) – протилежний висновок про те, що це питання спеціальним законодавством не врегульоване і підлягає вирішенню за загальними нормами трудового права. 
З метою усунення цієї розбіжності справу № 160/10875/19 передано на розгляд відповідної палати Касаційного адміністративного суду, яка постановою від 19.01.2021 прямо відступила від першого з наведених підходів і сформувала уніфікований правовий висновок про те, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки, гарантоване Конституцією України, не може бути обмежене. 
Правило про використання відпустки до кінця календарного року, яке випливає з частин восьмої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, не є винятковим, оскільки ці ж норми прямо допускають перенесення невикористаної частини відпустки на наступний рік. Тому в наступному календарному році, у тому числі за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право не лише на чергову відпустку за поточний рік, а й на відпустки (основні і додаткові), не використані в попередніх роках, яке реалізується через право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки незалежно від часу набуття права на неї. 
З приводу відповідальності роботодавця за статтею 117 Кодексу законів про працю України Верховний Суд неодноразово наголошував, що обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності, який виникає з моменту порушення права працівника на своєчасне одержання належних йому при звільненні сум, а не з моменту фактичного виконання роботодавцем цього обов`язку. 
Під «належними звільненому працівникові сумами» слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення, зокрема заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, вихідну допомогу тощо; якщо спір про належні звільненому працівникові суми вирішується на його користь, у тому числі в судовому порядку, відповідальність за статтею 117 цього Кодексу настає незалежно від того, коли саме роботодавець фактично виплатив або виплатить присуджену суму (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, постанови Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.10.2022 у справі № 280/3370/21, від 29.09.2022 у справі № 160/2006/21, від 15.09.2022 у справі № 640/25949/19). 
Оскільки звільнення позивача відбулося 10.03.2023, тобто вже після набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022), спірні правовідносини від самого початку регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в чинній редакції, а тому відшкодування за весь час затримки розрахунку обчислюється безпосередньо за частиною першою цієї статті – не більш як за шість місяців з дня, наступного за днем звільнення. В разі вирішення спору про належні працівникові суми на його користь, у тому числі частково, розмір такого відшкодування в межах зазначеного шестимісячного строку визначає орган, який вирішує спір по суті (частина друга статті 117 цього Кодексу). 
Такий підхід узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду про правову природу цієї відповідальності, викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Аналогічного за змістом висновку щодо обчислення шестимісячного строку в межах чинної редакції статті 117 цього Кодексу дійшла Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 12.11.2025 у справі № 306/2708/23. Водночас предметом цієї постанови було інше питання – дія статті 117 цього Кодексу в часі щодо триваючих правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ і не припинилися або припинилися після 19.07.2022, а тому викладений у ній перехідний порядок обчислення строку (від дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до цієї справи не застосовується. Посилання на зазначену постанову наводиться лише для підтвердження єдності підходу Верховного Суду до обчислення передбаченого статтею 117 цього Кодексу шестимісячного строку.
Застосовуючи наведені норми права та правові висновки Верховного Суду до встановлених у цій справі обставин, колегія суддів виходить із такого.
Частина десята статті 93 Закону № 580-VIII, на яку посилається відповідач, визначає порядок виплати грошової компенсації за невикористану відпустку саме в році звільнення. Водночас ця норма не містить заборони або обмеження щодо виплати компенсації за відпустки, які не були використані працівником у попередні роки.
Такий висновок відповідає усталеній практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 Верховний Суд, відступивши від попередніх суперечливих висновків, сформулював єдиний підхід до вирішення цього питання. Надалі такий підхід послідовно застосовувався Верховним Судом, зокрема у постанові від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19.
Оскільки питання виплати грошової компенсації за невикористані відпустки за попередні роки спеціальним законодавством, яке регулює проходження служби в поліції, прямо не врегульоване, до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме частина перша статті 83 Кодексу законів про працю України та частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР.
При цьому відсутність рапортів позивача про надання йому невикористаної частини відпустки за 2021-2022 роки за період проходження служби з 27.06.2022 по 10.03.2023 не свідчить про втрату ним права на грошову компенсацію.
Саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити працівникові можливість своєчасно та в повному обсязі використати належну йому відпустку. Невиконання цього обов`язку не може мати наслідком позбавлення працівника гарантованого законом права на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні.
Тобто, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки не залежить від того, чи звертався він із відповідними рапортами про її надання у попередні роки.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про невідповідність оскаржуваних дій відповідача критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, та, відповідно, про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання таких дій протиправними і зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 72 календарні дні відпустки, не використані ним у 2021 та 2022 роках. Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги МВС та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині колегія суддів не вбачає.
Разом з цим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність заявленої позивачем вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий висновок зроблено без належного врахування змісту та співвідношення положень частин першої та другої статті 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору щодо їх розміру роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Водночас частина друга статті 117 КЗпП України встановлює спеціальне правило на випадок, коли між працівником і роботодавцем існує спір щодо розміру належних працівникові при звільненні сум. У такому разі, якщо спір вирішено на користь працівника, роботодавець повинен виплатити зазначене в частині першій цієї статті відшкодування. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір такого відшкодування за час затримки визначає орган, який розглядає спір по суті, але в межах періоду, встановленого частиною першою цієї статті.
Отже, законодавець прямо передбачив можливість вирішення питання про відповідальність роботодавця за затримку розрахунку одночасно з вирішенням спору щодо належних працівникові сум. Саме частина друга статті 117 КЗпП України має застосовуватися у випадку, коли предметом спору є право працівника на отримання відповідних виплат або їх розмір і цей спір вирішується судом на користь працівника.
Колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23, відповідно до якого факт проведення остаточного розрахунку є юридично значущою обставиною для вирішення питання про відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Такий висновок не суперечить положенням частини другої статті 117 КЗпП України та не може тлумачитися ізольовано від її змісту.
Факт проведення остаточного розрахунку має юридичне значення насамперед для визначення моменту припинення затримки та, відповідно, періоду, за який підлягає обчисленню передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, якщо остаточний розрахунок фактично проведено. Водночас із частини другої статті 117 КЗпП України прямо випливає, що у разі існування спору щодо належних працівникові при звільненні сум орган, який розглядає цей спір по суті, уповноважений одночасно вирішити питання про відшкодування за час затримки, якщо спір вирішено на користь працівника. Тому сама по собі відсутність фактичного остаточного розрахунку на момент розгляду справи не є безумовною підставою для висновку про передчасність такої вимоги, коли саме право працівника на відповідні суми є предметом спору та цей спір вирішується судом на його користь.
Інше тлумачення фактично призвело б до ситуації, за якої роботодавець, не здійснюючи остаточного розрахунку навіть після виникнення судового спору, міг би перешкоджати судовому вирішенню питання про відповідальність за затримку виплати. Такий підхід не відповідав би ані змісту частини другої статті 117 КЗпП України, ані її меті, оскільки зазначена норма саме й покликана врегулювати наслідки затримки виплати у випадках, коли належні працівникові суми є предметом спору.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачу при звільненні не було виплачено компенсацію за 72 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2021– 2022 роки. При цьому відповідач не здійснив відповідного остаточного розрахунку та не виплатив позивачу зазначену компенсацію. Тобто, спір щодо належної позивачу виплати фактично не припинився проведенням розрахунку, а навпаки, саме невизначення та невиплата відповідної суми стали предметом судового розгляду.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на компенсацію за 72 дні невикористаної відпустки, що свідчить про вирішення спору щодо належної при звільненні суми на користь працівника. За таких обставин правовідносини сторін відповідають передбаченій частиною другою статті 117 КЗпП України ситуації, коли суд, який розглядає спір по суті, має вирішити також питання про відшкодування за час затримки виплати належних працівникові сум.
При цьому відповідач як роботодавець володіє документами та відомостями щодо нарахованої позивачу заробітної плати, необхідними для визначення середнього заробітку, і саме на ньому лежить обов`язок належного та своєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні. Невиконання цього обов`язку не може саме по собі покладати негативні наслідки на працівника шляхом позбавлення його можливості отримати передбачене законом відшкодування за затримку належних виплат.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасною лише з огляду на те, що на час розгляду справи відповідач не здійснив остаточного розрахунку. Суд першої інстанції не врахував спеціальне правило частини другої статті 117 КЗпП України, яке прямо надає суду, що вирішує спір щодо належних працівникові сум, повноваження визначити питання про відповідальність роботодавця за затримку їх виплати у разі вирішення спору на користь працівника.
При цьому застосування статті 117 КЗпП України не означає ігнорування висновку Великої Палати Верховного Суду щодо юридичного значення факту остаточного розрахунку. Навпаки, зазначений факт підлягає врахуванню судом при встановленні тривалості затримки та визначенні належного працівникові відшкодування. Однак у цій справі остаточний розрахунок не проведено саме щодо суми, право на яку є предметом спору та яку суд визнав належною позивачу. За таких обставин застосуванню підлягає спеціальна норма частини другої статті 117 КЗпП України, яка дозволяє суду вирішити питання про відшкодування за час затримки одночасно з вирішенням спору про належну працівникові виплату.
Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено 10 березня 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2352-IX, до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція статті 117 КЗпП України, чинна на момент виникнення права позивача на відповідне відшкодування. У цій редакції законодавець обмежив період відповідальності роботодавця за затримку розрахунку шістьма місяцями.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів робить висновок про наявність правових підстав для вирішення питання про відповідальність відповідача за затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за правилами статті 117 КЗпП України та визначення періоду такої затримки в межах установленого законом шестимісячного строку – з 11.03.2023 по 11.09.2023.
Оскільки точний розмір середнього заробітку позивача, необхідний для визначення суми відшкодування, залежить від даних про виплати, нараховані за відповідний розрахунковий період, які перебувають у розпорядженні відповідача, під час виконання судового рішення відповідач має здійснити відповідний розрахунок виходячи з установленого судом періоду затримки та правил обчислення середньої заробітної плати, передбачених законодавством.
Таким чином, суд першої інстанції, дійшовши висновку про передчасність вимоги позивача та фактично відмовивши у її вирішенні, неправильно застосував положення частин першої та другої статті 117 КЗпП України, не врахував спеціальне правове регулювання випадків, коли спір щодо належних при звільненні сум вирішується судом на користь працівника, а також неправильно визначив юридичні наслідки відсутності остаточного розрахунку на момент розгляду справи.
Відповідно до частин першої–третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни судового рішення, а відповідно до частини другої цієї статті порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо воно призвело до неправильного вирішення справи.
За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки ґрунтується на помилковому застосуванні статті 117 КЗпП України. У цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення відповідної вимоги позивача в межах, визначених статтею 117 КЗпП України.
Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 320/26148/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 320/26148/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку – задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 320/26148/23 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – скасувати.
Ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, код 00032684) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2023 року по 11 вересня 2023 року.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 320/26148/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова