КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/3611/26
Провадження № 2/947/2054/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.09.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В., Швидкої В.М.,
за участі в судовому засіданні:
- позивачки – ОСОБА_1 ,
- представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Миргородової Олени Юріївни;
- представника третьої особи - Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України – Нестерова Олександра Костянтинівна, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача – Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення основної та додаткової одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, стягнення одноразової (щорічної) матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення заохочувальної виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
27.01.2026 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача – Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення основної та додаткової одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, стягнення одноразової (щорічної) матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення заохочувальної виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій позивачка просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 400758) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ): основну та додаткову одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію за віком в розмірі десяти середньомісячних заробітків в сумі 330808,20 грн.; одноразову (щорічну) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022,2023,2024 роки в розмірі 50% посадового окладу в сумі 29154,50 грн.; заохочувальну виплату в розмірі посадового окладу з нагоди ювілейної дати - 60-річчя з дня народження в сумі 21308,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в сумі 198484, 92 грн., що в цілому становить: 579755,62 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона - ОСОБА_1 , працівник залізниці, звільнилася за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком 23.09.2024 року за ст.38 Кодексу Законів про Працю України на підставі Наказу №1500/ОС від 17.09.2024 року, однак повний розрахунок вона не отримала.
Позивачка стверджує, що у наказі про звільнення, зазначено про: «Виплату одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків проводити відповідно до рішення правління AT «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-85/44 Ком.т від 17.07.2023), згідно з затвердженим графіком, протокол комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі №50 від 17.09.2024., яка не була їй виплачена. 
Також, за доводами позивачки, наказ про звільнення не містить інформації про невиплачену їй одноразову щорічну матеріальну допомогу на оздоровлення, яку вона не отримувала з 2022 по 2024 рік, також як і про заохочення з нагоди настання ювілейної дати - 60 річчя з дня народження.
У зв`язку з чим, як вказує позивачка, вона не була сповіщена про суми, які їй належать до виплати, тому не мала можливості відразу звернутися до суду, та сподівалася отримати виплати за графіком.
За доводами позивачки, згідно затвердженого графіку вона повинна була отримати основну та додаткову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у квітні 2025 року. Її стаж роботи на залізниці становить 35 років 08 місяців 23 дні, що за доводами позивачки підтверджується трудовою книжкою та протоколом №50 комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію регіональної філії «Одеська залізниця» AT «Українська залізниця».
Позивачка стверджує, що одноразова матеріальна допомога при звільненні на пенсію, матеріальна допомога на оздоровлення передбачені діючим колективним договором між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011- 2015 роки, схвалений конференцією трудового колективу дороги 21.12.2010 року, зареєстрований Департаментом праці і соціальної політики Одеської міської ради №02/548-04 від 31.12.2010року. 
Щодо розміру належної позивачці одноразової матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, передбаченої п.4.17 колективного договору та становить 10 середньомісячних заробітків, як зазначає остання, середній заробіток на час звільнення склав 33080,82 грн., таким чином, при звільненні як вважає позивачка вона повинна була отримати 330808,2 грн.
Щодо невиплаченої одноразової щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка зазначає, що колективним договором (п.4.16) передбачена щорічна виплата матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менш ніж 50 % тарифної ставки або посадового окладу, як правило, до відпустки. За доводами позивачки, вона заяви про виплату одноразової допомоги на оздоровлення, надавала щорічно, але з 2022 року не отримувала таку допомогу. 
У зв`язку з чим, позивачка вважає, що з відповідача підлягає стягненню відповідна невиплачена матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, розмір яких розраховано позивачкою у наступний спосіб: посадовий оклад позивачки в 2022 році - 17630 грн., в 2023 році - 19371 грн., а в 2024 - 21308 грн., за наслідком чого мінімальна матеріальна допомога на оздоровлення, позивачкою визначена: за 2022 рік - 8815,00 грн. (50% від 17630 грн.), за 2023 рік – 9685,50 грн. (50% від 19371 грн.); за 2024 рік – 10654,00 грн. (50% від 21308 грн.), що в загальному розмірі становить 29154,50 грн.
Крім того, як зазначає позивачка, відповідно до п. 8.8. Положення про оплату праці працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця» передбачено нарахування та виплата одноразового заохочення до ювілейної дати працівника в розмірі 100% посадового окладу. Так, за доводами позивачки, 20 вересня 2024 року їй виповнилося 60 років, але заохочення вона не отримала, хоча працювала сумлінно, дисциплінарним стягненням не піддавалась. Приймаючи, що у 2024 році її посадовий оклад становив 21308,00 грн., позивачка вважає наявними підстави для стягнення з відповідача 21308,00 грн. в якості невиплаченого одноразового заохочення до ювілейної її дати, як працівника.
Також, за наслідком того, що вищезазначені суми, не були виплачені позивачці при звільненні 23.09.2024 року, остання вважає наявними підстави для стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, що становить 198484, 92 грн. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. 
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.02.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
В ухвалі суду, судом визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
05.03.2026 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , а у випадку задоволення позовних вимог повністю або частково, просить суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 95%.
В обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача у відзиві зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки згідно зі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану роботодавець має право за власною ініціативою зупинити дію окремих положень колективного договору. Також представник відповідача зазначає, що 06.09.2022 працюючим та звільненим працівникам спільним листом адміністрації АТ «Укрзалізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників №Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22 від 06.09.2022 надано роз`яснення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Так, за доводами відповідача, відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 року також призупинені виплати у відповідності до витягу протоколу № Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 року, яким ухвалено рішення про здійснення нарахування та виплати працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/ будуть звільнені у період з січня по грудень 2024 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди. Також, за доводами відповідача, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25, листом від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25 у зв`язку з погіршенням фінансового стану товариства та проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності відповідача, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. У зв`язку з чим, відповідач в цілому не погоджується із заявленою вимогою, оскільки виплата матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію була призупинена.
Додатково, щодо вимоги позивача про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 29154,50 грн., представник відповідача зазначає про те, що пунктом 4.16 колективного договору передбачено, що працівникам філії за письмовою заявою надається впродовж року разова допомога на оздоровлення, як правило, при виході у відпустку в розмірі, не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу, встановленого на дату звернення за допомогою. Однак, пунктом 1.1.4 витягу із протоколу № Ц-54/31 Ком. т. засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 14 березня 2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, ухвалено призупинити виплату працівникам інших додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги.
Щодо вимоги позивачки про виплату заохочувальної виплати з нагоди ювілейної дати 60 років в сумі 21308,00 грн., представник відповідача вказує, що нарахування та виплата одноразового заохочення з нагоди ювілейної дати (60 років) є правом, а не обов`язком відповідача, і для його виплати обов`язковою умовою є прийняття відповідного рішення комісією з питань оплати праці, однак, питання щодо виплати одноразового заохочення до ювілейної дати (60 років) ОСОБА_1 на засіданні комісії з питань оплати праці дистанції не розглядалось.
Крім того, відповідач вважає відсутніми підстави для застосування ст. 117 КЗпП України, оскільки виплата, яка є предметом спору у даній справі призупинена, з початку воєнної агресії (з 24.02.2022 року) підприємство не могло нормально здійснювати роботу з причин, що від нього не залежали, а відповідно пункту 3 ст. 10 Закону №2136-ІХ роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Додатково відповідач зазначає, що середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільнення повинен складати 191131,2 грн., а ні розрахована позивачем сума 198484,92 грн. Якщо ж суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо компенсаційного характеру цієї виплати та принцип співмірності, просить зменшити її розмір на 95% з урахуванням складного фінансового стану підприємства.
Тієї ж дати, 05.03.2026 року від відповідача до суду надійшла заява про застосування наслідків пропуску строків звернення до суду, в якій зазначає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку зі спливом процесуальних строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, приймаючи, що звільнення позивачки відбулось 23.09.2024 року, таким чином строк звернення позивачки до суду з відповідними вимогами розпочався 24.09.2024 року та закінчився 24.12.2024 року, проте як зазначає відповідач, позивачка звернулась до суду з даним позовом поза межами строків позовної давності, а саме 27.01.2026 року.
17.03.2026 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України до суду надійшли пояснення на відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, в якій представник третьої особи зазначає, що позовні вимоги є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Представник третьої особи зазначає, що позивач не міг пропустити строк звернення до суду, який не розпочався на час звільнення, так як відповідач досі не надав письмового повідомлення про суму боргу. Крім того, представник зазначає про те, що згідно зі ст.238 Кодексу Законів про Працю України суд може винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. 11 грудня 2025 року Велика Палата Конституційного Суду України розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України, та ухвалила рішення №1 р/2025, в якому суд наголосив, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат у таких категоріях справ суперечить Конституції України. На думку Суду, зазначене обмеження звужує зміст і обсяг гарантованих статтею 43 Конституції України прав працівника на своєчасне одержання винагороди за працю, а також обмежує можливість реалізувати право на судовий захист, гарантоване статтею 55.
Представник третьої особи зазначає, що у рішенням правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022) у п.1.1.4. було вирішено призупинити виплату у тому числі інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Однак, як зазначає представник третьої особи, в подальшому ніяких роз`яснень, підписаних або затверджених посадовою особою, не з`явилось. 
Додатково представник третьої особи звертає увагу, що зазначене рішення прийнято до набрання чинності Законом України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який вступив в силу 24.03.2022 року, а також посилається на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 05.02.2025 року по аналогічній справі №211/7338/23 за позовом працівника залізниці, відносно того самого рішення правління зазначено, де зазначено, що : «Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що товариство призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий органу, членом якого він є, про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» , який набрав чинності 24 березня 2022 року.». 
Стосовно позиції Профспілки залізничників та транспортних будівельників України, представник посилається на те, що дія рішення правління (витяг з протоколу №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022) про зупинення дії колективного договору не може розповсюджуватися на колективний договір Одеської залізної дороги на 2011-2015 роки, дія якого продовжена також на 2026 рік, так як адміністрація не зверталася до дорожньої профспілкової організації щодо призупинення дії окремих положень договору, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» не розповсюджуються на профспілку.
Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та з нагоди ювілейної дати 60 років з дня народження, представник третьої особи посилається на те, що матеріальна допомога на оздоровлення відповідно п.4.16 колективного договору передбачена щорічно, як правило, до відпустки, в розмірі не менш ніж 50% окладу (тарифної ставки). Представник звертає, що за доводами відповідача, надання цієї допомоги було призупинено п.1.1.4. витягу з протоколу правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-54/31 Ком.т від 14.03.2022, однак, в подальшому рішенням правління згідно з витягом з протоколу №Ц-82/39 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 визнано, що п.1.1.4. пункту 1.1. рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31) в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визнано таким, що втратив чинність з 01.07.2024 р., тобто на час звільнення позивачки вже не діяв, та на думку представника третьої особи роботодавець, відповідно до ст.116 Кодексу України про працю, повинен був повністю розрахуватися при звільненні. 
Представник третьої особи також звертає увагу, що виплата одноразового заохочення за сумлінну працю з нагоди ювілейної дати передбачена не колективним договором, а локальним нормативним актом – п.8.1. Положення про оплату праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця» (затв. рішенням правління від 26.06.2023 р.,протокол № Ц-85/39 Ком.т), яка не є винятковою відзнакою, а надається при досягненні зазначеного у Положенні віку за умови відсутності діючої догани. В свою чергу, за доводами представника третьої особи, вказане Положення є діючим, не зупинялося ніяким рішенням, передбачено галузевою угодою, входить до системи оплати праці АТ «Укрзалізниця» та є обов`язковим для роботодавця. Щодо доводів про не подання клопотання керівником, представник третьої особи вважає безпідставними, оскільки відповідне не подання клопотання відбулось через неправомірну заборону адміністрації, яка листом надала перелік зупинених кодів виплат, який взагалі не затверджений жодним керівником. 
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, представник третьої особи вважає відповідні вимоги цілком правомірним, таким, що відповідають чинному законодавству України.
23.03.2026 року до суду також надійшли письмові пояснення від позивачки на відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, в яких ОСОБА_1 вважає доводи сторони відповідача безпідставними та протиправними.
23.03.2026 року до суду також надійшли додаткові пояснення від представника відповідача, в яких останній звертає знов на пропуск позивачем строків позовної давності, а також на не заявлення позивачкою клопотання про поновлення відповідних процесуальних строків.
03.04.2026 року до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів: колективний договір, укладений між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011-2015 роки, зареєстрований департаментом праці і соціальної політики Одеської міської ради 31.12.2010 за №02/548-04; постанову керівництва АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» і Президії Дорпрофсожу «Про продовження дії чинного колективного договору» №Н-02/77 пр-62-24 від 16.12.2025 року.
21.04.2026 року судом в судовому засіданні було ухвалено задовольнити клопотання представника третьої особи та долучено до матеріалів справи додані додаткові докази.
11.05.2026 року до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з позовом.
18.05.2026 року до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, надійшло клопотання про відкладення судового засідання.
20.05.2026 року до суду від позивачки надійшли письмові заперечення проти заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з позовом, в якій позивачка зазначає про порушення відповідачем її конституційних та законних прав.
29.05.2026 року до суду від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, надійшли письмові пояснення щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з позовом, в якій представник третьої особи вважає доводи сторони відповідача необґрунтованими та безпідставними.
23.06.2026 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких представником зазначено, що останнім графіком виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 Галузевої угоди (зі змінами), затвердженим 09.12.2024 директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця», було заплановано здійснення виплат матеріальної допомоги при виході на пенсію у січні 2025 року – працівникам, які були звільнені у березні 2024 року, у лютому 2025 року – працівникам, які були звільнені у квітні 2024 року, у березні 2025 року – працівникам, які були звільнені у травні 2024 року, у квітні 2025 року – працівникам, які були звільнені у червні 2024 року. Однак, як зазначає представник відповідача, починаючи з 01.04.2025, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025, виплату одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено до окремого рішення керівництва. Також представником відповідача, на виконання вимог суду, для всебічного розгляду справи надано довідку про розмір заробітку ОСОБА_1 , з розрахунком середньоденної заробітної плати визначеної діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
У судове засідання призначене на 01.09.2026 року з`явились: 
- позивачка ОСОБА_1 , яка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити;
- представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Миргородова Олена Юріївна, яка заперечувала проти задоволення позову та просила суд відмовити у його задоволенні;
- представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, - Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України – Нестерова Олександра Костянтинівна, яка підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд задовольнити.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 11.09.2026 року о 12 год. 30 хв.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення позивачки та представників учасників справи, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» (Регіональна філія «Одеська залізниця»).
У відповідності до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , що в свою чергу не спростовувалось відповідачем під час розгляду справи, позивачка на підставі наказу від 17.09.2024 року за №1500/ОС була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України починаючи з 23.09.2024 року.
У відповідності до протоколу №50 комісії з установлення трудового стажу у залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, складеного 17.09.2024 року комісією Регіональної філії «Одеської залізниці» АТ «Укрзалізниця», перевіривши трудову книжку НОМЕР_2 , видану 23.10.1986 року та інші документи, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка займала посаду – заступника начальника центру – начальника відділу, Центр бухгалтерського та податкового обліку господарства приміських пасажирських перевезень, Служба бухгалтерського та податкового обліку, має загальних стаж роботи у залізничній галузі – 35 років 08 місяців 15 днів, до якого входили: робота у Локомтивному депо Одеса-Застава-1 Одеської залізниці з 09.01.1989 року по 30.06.2008 року; Моторвагонному депо Одеса-Застава-1 Одеської залізниці (з 01.12.2015 регіональної філії «Одеська залізниця») з 01.07.2008 року по 31.05.2022 року; Служба приміських пасажирських перевезень, служба бухгалтерського та податкового обліку регіональної філії «Одеська залізниця» з 01.06.2022 року по 23.09.2024 року.
За наслідком чого, зазначеним протоколом, засвідчено рішення Комісії, яким зазначено, що стаж роботи у залізничній галузі ОСОБА_1 на дату виходу на пенсію складає 35 років 08 місяців 15 днів, який дає право на отримання основної одноразової допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків та додаткової одноразової допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків, відповідно до колективного договору залізниці. У протоколі засвідчено, що виплата основної одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті буде проведена відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 року протокол №Ц-85/44Ком.т., згідно з затвердженим графіком.
У відповідності до наказу (розпорядження) №1500/ОС від 17.09.2024 року Регіональної філії «Одеської залізниці» АТ «Українська залізниця», ОСОБА_1 звільнено 23.09.2024 року з посади заступника начальника центру – начальника відділу, Відділ фінансової та податкової звітності, обліку господарських операцій, Центр бухгалтерського та податкового обліку господарства приміських пасажирських перевезень, Служба бухгалтерського та податкового обліку, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. Наказано: компенсувати за невикористані 57 днів відпустки в тому числі: 29 днів за період з 09.01.2022-31.12.2023; 6 днів за період з 01.01.2024-08.01.2024; 22 днів за період з 09.01.2024-23.09.2024. Зазначено виплатити одноразову основну та додаткову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків, проводити відповідно до рішення правління АТ «Укрхзалізниця» (витяг з протоколу №Ц-85/44 Ком.т. від 17.07.2023), згідно з затвердженим графіком, протокол комісії установлення трудового стажу у залізничній галузі №50 від 17.09.2024.
У відповідності до розрахунку оплати середньої зарплати, складеного начальником відділу обліку заробітної плати та інших розрахунків з працівниками АТ «Українська залізниця» вбачається, що виходячи з нарахованої заробітної плати у липні 2024 року в сумі 33506,83 грн., та у серпні 2024 року в сумі 20754,91 грн., середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить в сумі 33080,82 грн., а розмір вихідної допомоги, з розрахунку 10 середньомісячних заробітків, за кодом 602, визначено в сумі 330808,20 грн.
У відповідності до розрахунку оплати середньої зарплати, складеного начальником відділу обліку заробітної плати та інших розрахунків з працівниками АТ «Українська залізниця» вбачається, що виходячи з нарахованої заробітної плати у липні 2024 року в сумі 33506,83 грн., та у серпні 2024 року в сумі 20754,91 грн., приймаючи 37 робочих днів у ці місяці, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив в сумі 1466,53 грн.
Крім того, судом враховується, що відповідачем визнано у відзиві на позовну заяву, що пунктом 4.17 розділу 4 Колективного договору між адміністрацією та дорожнім комітетом профсоюзу на 2011-2015 р.р., зареєстрованого Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради за №02/548-04 від 31.12.2010 (колективний договір) передбачено, що при звільненні працівників у зв`язку з виходом на пенсію за віком одноразову грошову допомогу у розмірі не більше п`яти середньомісячних заробітків в залежності від стажу роботи у галузі. Зазначений колективний договір має статус колективного договору структурного підрозділу АТ "Укрзалізниця". 
Крім того, визнано, що у випадках звільнення працівника за власним бажанням на пенсію при виникненні права на пенсію, але не пізніше трьох місяців, передбачена виплата додаткової грошової допомоги в залежності від стажу роботи в галузі до 5 середньомісячних заробітків. 
Відповідачем також визнано, що вищевказаним протоколом засідання комісії по встановленню трудового стажу на залізничному транспорті від 17.09.2024 № 50 встановлений стаж роботи позивача – 35р.08м.15дн. та право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до п. 4.17 Колективного договору в розмірі 10 середньомісячних заробітків
Таким чином, при звільненні позивачка мала отримати одноразову основну та додаткову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків, що становить у розмірі 330808,20 грн.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Однак, у відповідності до наданого до суду повідомлення №51 про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 23.09.2024 року, ОСОБА_1 , у зв`язку зі звільненням 23.09.2024 року було нараховано та виплачено 50525,70 грн., який не містить інформацію про виплату позивачці: одноразову основну та додаткову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків, а також заявлені останньою до стягнення: одноразову (щорічну) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки в розмірі 50% посадового окладу; заохочувальну виплату в розмірі посадового окладу з нагоди ювілейної дати - 60-річчя з дня народження.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано дію норм законодавства про працю та на період дії воєнного стану введено обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У розумінні статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Відповідно до статті 7 цього Закону, яка кореспондується із положеннями статті 13 КЗпП України, зміст колективного договору визначається сторонами.
Зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою (стаття 14 Закону України «Про колективні договори і угоди»).
Відповідно до статті 9 КЗпП України, умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
При цьому положення наведеної норми закону не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України Колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.), встановлення гарантій, компенсацій, пільг. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. (частина четверта статті 97 КЗпП України).
Аналогічні положення передбачені й в статті 21 Закону України «Про оплату праці».
Згідно із частиною першою статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, цими нормами на роботодавця покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №821/1083/17 від 26.02.2020, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Проте не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що у відповідності витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, пунктом 1.1.4 вирішено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.
У відповідності до витягу з протоколу №Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 року, ухвалено у тому числі, що: 
1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами), починаючи з 01.07.2024: 1.1. Зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. 1.2. Здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в Єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно з наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, за письмовою заявою працівників, які безперервно пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки. 
2. Директору з управління персоналом та соціальної політики, керівникам регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів забезпечити виконання підпункту 1.1 пункту 1 цього рішення.
3. Регіональним філіям, філіям, їх структурним (виробничим) підрозділам, Департаменту бухгалтерського, податкового обліку, звітності та методології, Департаменту казначейства починаючи з 01.07.2024 забезпечити нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі, визначеному в підпункті 1.2 пункту 1 цього рішення. 
4. Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували в трудових правовідносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), матеріальної допомоги на оздоровлення, за період з 24.02.2022 року до 30.06.2024, в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій і їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління на кожен рік. При цьому можливість та умови таких виплат за 2022 рік визначити не пізніше грудня 2024. 
9. Підпункт 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) в частині призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення втрачає чинність з 01.07.2024.
З витягу з протоколу № Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 року (що мало місце після звільнення позивачки) вбачається, що на засіданні правління ухвалено рішення яким: виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), відновлювати поетапно відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились / будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 в порядку черговості згідно з пунктом 2 цього рішення та з урахуванням пункту 3 цього рішення. Нарахування та виплату матеріальної допомоги, зазначеної у пункті 1 цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики. 
Листом АТ «Українська залізниця» від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25, повідомлено, що на виконання протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведення заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено.
З доводів відповідача у відзиві на позовну заяву вбачається, що відповідачем фактично не заперечується право позивачки та невиплата одноразової та додаткової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків, а незгоду з даною вимогою зводиться до строку її виплати.
Поряд з цим, як вбачається, саме на посилання положень п. 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т, відповідач посилається як на підставу не виплати для призупинення вищевказаної виплати позивачеві при звільненні та посилання відповідача на рішення «штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності» від 28.03.2025 № Ц-1-1.5-25/47-25, які відхиляються судом, виходячи з наступного.
Приймаючи посилання представника третьої особи Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України на постанову Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі №211/7338/23, яка стосується спірних правовідносин, а також приймаючи положення ч.2 ст. 13, ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом були перевірені відповідні обставини.
Крім того, судом враховується, що частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту постанови Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі №211/7338/23, який виник між працівником та АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. 
Так, постановою Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі №211/7338/23, постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2024 року скасовано та рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року залишено в силі.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Верховний Суд у зазначеній постанові погодився з висновками суду першої інстанції про те, що товариство призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий органу, членом якого він є, про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. 
З наданих до даної справи документів вбачається, що постановою Керівництва АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» і президії дорпрофсожу від 16.12.2025 року за №Н-02/77пр-62/24, продовжено дію чинного колективного договору між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці до 31.12.2026 року.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем було ініційовано питання щодо підписання змін/доповнень, у тому числі з позивачкою, до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати як одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше, так і одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, матеріали справи не містять, як і не містять проведених дій відповідача щодо погодження таких дій з профспілковим органом.
Одночасно судом враховується, що представником третьої особи Одеської дорожньої організації профспілки залізничників і транспортних будівельників України зазначено, що адміністрація не зверталася до дорожньої профспілкової організації щодо призупинення дії окремих положень договору, а рішення правління АТ «Укрзалізниця» не розповсюджуються на профспілку.
Отже, як вбачається, відповідачем призупинено виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, без повідомлення позивача про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати одноразової основної та додаткової матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше та одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, однак не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Приймаючи викладене, відсутність правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової основної та додаткової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків, що становить у розмірі 330808,20 грн., яку в свою чергу наказано до виплати у відповідності до наказу (розпорядженням) №1500/ОС від 17.09.2024 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачкою починаючи з 23.09.2024 року, суд вважає в цій частині вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.
Також, судом встановлено, що у відповідності до пункту 4.16 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між адміністрацією і дорожнім комітетом профспілки Одеської залізниці на 2011-2015 року, зареєстрованого Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради за №02/548-04 від 31.12.2010, передбачено, що працівникам дороги за письмовою заявою надавати протягом року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило при відході в чергову відпустку в не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення за допомогою та відповідно до Додатка № 7 до колдоговору.
У відповідності до наданого позивачкою наказу (розпорядження) №972/8 від 29.04.2024 року вбачається, що під час надання відпустки з 13.05.2024 року по 26.05.2024 року, за заявою ОСОБА_1 , засвідчено що останній матеріальна допомога не надана.
Будь-яких доказів укладення відповідачем з позивачкою будь-яких змін до колективного договору, у тому числі щодо призупинення/зміни строків виплати вказаної матеріальної допомоги, яка передбачена колективним договором, до суду не надано, як і доказів погодження відповідних рішень з профспілковим органом.
Твердження відповідача про відсутність письмової заяви позивача як підставу для відмови у виплаті суд відхиляє, оскільки за поясненнями позивача заяви на отримання такої допомоги подавались нею щорічно, а відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження спростування відповідних обставин, приймаючи, що за доводами відповідача виплата відповідної матеріальної допомоги не виплачувалась, була призупинена.
Довідкою заступника головного бухгалтера регіональної філії «Одеська залізниця» від 21.01.2026 року за вих. №НФБ-02/144 повідомлено, що розмір посадового окладу позивача: у 2022 рік складав – 17630,00 грн., 50% від якого становить – 8815,00 грн.; у 2023 рік складав – 19371,00 грн., 50% від якого становить – 9685,50 грн.; у 2024 рік складав – 21308,00 грн., 50% від якого становить – 10654,00 грн.
За наслідком чого, суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача одноразової допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки, передбаченої пунктом 4.16 Колективного договору у розмірі 50% посадового окладу встановленого за кожний рік: 2022 рік в сумі 8815,00 грн., 2023 рік в сумі – 9685,50 грн., за 2024 рік – 10654,00 грн., що в загальній сумі становить 29154,50 грн.
Щодо стягнення заохочувальної виплати в розмірі посадового окладу з нагоди ювілейної дати - 60-річчя з дня народження в сумі 21308,00 грн., суд зазначає про наступне.
Протоколом засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 21.12.2021 №Ц-56/143 було затверджено положення про оплату праці працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця», що не оспорювалось учасниками справи та текст якого перебуває у вільному доступі в мережі Інетернет. 
Пунктом 8.1 розділу 8 «Інші заохочувальні виплати та винагороди» положення про оплату визначено, що одноразове заохочення за сумлінну працю з нагоди ювілею віднесено до інших заохочувальних виплат.
Пунктом 8.3. положення встановлено, що рішення щодо виплати працівнику інших заохочувальних виплат та винагород приймається керівником підрозділу на підставі протокольного рішення комісії з питань оплати праці відповідного рівня управління (розділ 10 цього Положення) за погодженням з відповідним профспілковим органом.
Згідно з п. 8.8. Положення про оплату праці працівників АТ «Українська залізниця», яке є загальнодоступним в мережі Інтернет, працівникам Підрозділу можуть бути нараховані та виплачені одноразові заохочення до ювілейних дат працівників (50, 60, 70 років) залежно від стажу роботи в АТ «Укрзалізниця» та посадового окладу (тарифної складової) в таких розмірах: від 1 року до 5 років 20 відсотків; від 5 років до 10 років 40 відсотків, від 10 років до 15 років 60 відсотків, понад 15 років 100 відсотків. Стаж роботи визначається на підставі даних трудової книжки за методикою, передбаченою Порядком визначення стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років. Клопотання (подання) подає керівник із зазначенням загальних підсумків оцінювання результатів роботи працівника.
Відповідно до пункту 10.15 положення про оплату, комісія з питань оплати праці: приймає рішення щодо встановлення, виплати та розміру винагороди за підсумками роботи за рік, премії за виконання важливих і особливо важливих завдань, одноразових заохочень, не пов`язаних з конкретними результатами праці; приймає рішення щодо інших питань оплати праці в частині встановлення, позбавлення, розміру виплат.
Згідно пункту 10.18. положення, протокольне рішення комісії вводиться в дію наказом керівника відповідного рівня за погодженням з відповідним профспілковим органом.
Так, суд зазначає, що з поданих до суду документів вбачається, що позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 60 річчя якої відбулось 20.09.1924 році, тобто до дати звільнення останньої, що у відповідності до Наказу (розпорядження) №1500/ОС від 17.09.2024 року відбулось 23.09.2024 року.
Станом на час, 60 річчя позивачки, стаж останньої у відповідності до протоколу №50 комісії з установлення трудового стажу у залізнічній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію від 17.09.2024 року складав більше 15 років.
Будь-яких доказів на підтвердження притягнення позивачки до будь-якої дисциплінарної відповідальності, як і про наявність будь-яких інших обставин, які б позбавляли право позивачки на вказану виплату, відповідачем до суду не надано.
Таким чином, позивачка набула право на отримання відповідної виплати у розмірі посадового окладу у 2024 році, який як вище встановлено, становив у розмірі 21308,00 грн.
Також у відповідності до наявних в матеріалах справи документів вбачається, що комісією з оплати праці не приймалось рішення щодо виплати позивачці одноразового заохочення до ювілейної дати (60 ти річчя), як і не подавалось керівником відповідного клопотання із зазначенням загальних підсумків оцінювання результатів роботи ОСОБА_1 , як працівника.
Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що прийняття рішення про нарахування та виплату одноразового заохочення з нагоди 60-річчя з дня народження є виключно правом, а не обов`язком відповідача. Відтак суд не наділений повноваженнями підміняти собою відповідача при вирішенні питання щодо доцільності нарахування та виплати такого заохочення, а також зобов`язувати відповідача приймати позитивне рішення з цього питання.
Отже, оскільки законодавством та локальними нормативними актами не встановлено безумовного обов`язку відповідача здійснити зазначену виплату, суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача одноразового заохочення з нагоди 60-річчя з дня народження.
На підставі вищевикладеного в цілому вбачається, що станом на час звільнення позивачки, а саме 23.09.2024 року, ОСОБА_1 безпідставно не було виплачено: основну та додаткову одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків в сумі 330808,20 грн.; одноразову допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 8815,00 грн.; одноразову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 9685,50 грн.; одноразову допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 10654,00 грн.; що в цілому становить 359 962,70 грн.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
За вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2020 року у справі № 712/3776/17.
Аналіз правових норм дає підстави для висновку проте, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, одноразова матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» у невиплаті належних звільненому ОСОБА_1 у день її звільнення коштів у виді: основної та додаткової одноразовоої матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків в сумі 330808,20 грн.; одноразової допомоги на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 8815,00 грн.; одноразової допомоги на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 9685,50 грн.; одноразової допомоги на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 10654,00 грн.; що в цілому становить 359 962,70 грн., що також свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останній середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені, але не більше як за шість місяців.
Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами (далі - Порядок).
Пунктом 2 Порядку, передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
У відповідності до розрахунку оплати середньої зарплати, складеного начальником відділу обліку заробітної плати та інших розрахунків з працівниками АТ «Українська залізниця» вбачається, що виходячи з нарахованої заробітної плати у липні 2024 року в сумі 33506,83 грн., та у серпні 2024 року в сумі 20754,91 грн., середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить в сумі 33080,82 грн., а розмір вихідної допомоги, з розрахунку 10 середньомісячних заробітків, за кодом 602, визначено в сумі 330808,20 грн.
У відповідності до розрахунку оплати середньої зарплати, складеного начальником відділу обліку заробітної плати та інших розрахунків з працівниками АТ «Українська залізниця» вбачається, що виходячи з нарахованої заробітної плати у липні 2024 року в сумі 33506,83 грн., та у серпні 2024 року в сумі 20754,91 грн., приймаючи 37 робочих днів у ці місяці, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив в сумі 1466,53 грн.
За наслідком чого, перевіряючи наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за 6 місяців з 24.09.2024 року по 24.03.2025 року, суд зазначає, що у зазначений шестимісячний період наявні 129 робочих днів, за наслідком чого приймаючи середньоденний заробіток позивачки в сумі 1466,53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше ніж за 6 місяців, становить в сумі 189 182,37 грн. (1466,53 * 129 = 189 182,37), за наслідком чого поданий позивачем розрахунок не є вірно розрахованим, у зв`язку з чим судом не приймається.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Згідно з роз`ясненнями пленуму Верховного Суду України наведеними у п. 6 постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 13.10.2020 року у справі №712/9213/18, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку є обов`язком роботодавця та працівника.
Оцінюючи доводи представника відповідача про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 5% від заявленої суми, з посиланням на принципи розумності, співмірності та форс-мажорні обставини, посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, суд зазначає наступне.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за ст. 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як- от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Такі висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, яку відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України необхідно застосувати поза межами доводів апеляційної скарги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Приймаючи вищевикладене, в рамках розгляду даної справи, суд вважає загальні посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, яка дозволяє суду зменшувати розмір відшкодування, враховуючи розмір простроченої заборгованості та її співвідношення із середнім заробітком, безпідставними.
Так, як вбачається, відповідачем невиплачено позивачеві під час звільнення виплати на загальну суму 359 962,70 грн., що не є незначним розміром для пересічного громадянина, для якого своєчасність виплат є важливими для забезпечення життєдіяльності.
Також суд враховує, що невиплата позивачеві відповідних сум з дня звільнення триває понад два роки.
Також, суд бере до уваги, що відповідач не виплатив кошти на підставі внутрішнього протоколу правління, який в подальшому був визнаний незаконним у судовому порядку на підставі постанови Верховного Суду від 16.10.2025 року по справі № 211/7338/23. Будь-яких доказів на підтвердження того, що за наслідком ухвалення відповідного рішення, позивачці були виплачені добровільно відповідні суми, до суду не надано.
Також судом враховується, що відповідач посилався на те, що виплата матеріальної допомоги працівникам при звільненні здійснювалась за затвердженим графіком, як і матеріальна допомога на оздоровлення.
Поряд з цим, з особисто наданих відповідачем доказів та пояснень вбачається, що в частині затвердженого графіку черговості виплат матеріальної допомоги при звільненні на пенсію та ознайомлення з ним позивача, відповідач повідомив, що останнім графіком виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік згідно з пунктом 3.2.21 Галузевої угоди (зі змінами), затвердженим 09.12.2024 директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця», було заплановано здійснення виплат матеріальної допомоги при виході на пенсію у січні 2025 року – працівникам, які були звільнені у березні 2024 року, у лютому 2025 року – працівникам, які були звільнені у квітні 2024 року, у березні 2025 року – працівникам, які були звільнені у травні 2024 року, у квітні 2025 року – працівникам, які були звільнені у червні 2024 року. Однак, починаючи з 01.04.2025, як зазначено відповідачем, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, згідно з рішенням штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025, виплату одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію призупинено до окремого рішення керівництва. 
Отже, з доводів відповідача вбачається, що попри наявне право позивачки на виплату їй матеріальної допомоги при звільненні, остання за наслідком спливу двох років також не була включена до відповідного графіку, що додатково свідчить про триваючий характер порушених прав та інтересів позивача та відсутність добросовісної поведінки відповідача, як роботодавця.
Крім того, відповідач є діючим товариством, який продовжує господарську діяльність, а отже, має виконувати зобов`язання за колективним договором.
Беручи до уваги всі обставини справи, суд вважає відсутніми підстави для зменшення та наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24.09.2024 року по 24.03.2025 року (шість місяців), в сумі 189 182,37 грн. 
Щодо строку звернення до суду з позовом та заяви відповідача про застосування наслідків його пропуску, суд зазначає наступне.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі №204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).
Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
З урахуванням подальших редакцій частини 1 статті 233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Суд зазначає, що рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
За наслідком чого, Конституційний Суд вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Матеріальна допомога, передбачена Колективним договором, входить до структури зарплати, тому має бути виплачена в день звільнення, що підтверджується правовим висновком, викладеним в Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №143/179/19.
Разом з тим, суд зазначає, що частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025.
В Рішенні Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 зроблено наступні висновки. Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Аналіз наведених норм права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року та від 11 грудня 2025 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Одночасно суд враховує, що порушені права та інтереси позивача за наслідком невиплати усіх сум при звільненні, перебувають у прямому взаємозв`язку з порушенням відповідачем свого обов`язку з їх виплати та подальшими діями відповідача з відтермінування їх виплати на невизначений строк та не виключенням позивачки до графіку виплат, що призвело до перебування позивачки у статусі невизначеності, що на думку суду взагалі не свідчить про підстави вважати, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом має обраховуватися від дати звільнення. 
Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, вимог ст.233 КЗпП України, конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, суд вважає, що строк звернення до суду з цим позовом не пропущено, а заява відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду шляхом відмови у позові, є необґрунтованою.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача – Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України, про стягнення основної та додаткової одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, стягнення одноразової (щорічної) матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення заохочувальної виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є часткового обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Суд зазначає, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Отже, позивачка була звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду даної справи.
За наслідком чого, приймаючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на загальну суму 549145,07 грн., суд доходить до висновку, що у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 5491,45 грн.
Вимог про відшкодування інших судових витрат позивачкою не заявлено.
При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 274-279, 352, 354, ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19), за участі третьої особи – Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України (місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19), про стягнення основної та додаткової одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, стягнення одноразової (щорічної) матеріальної допомоги на оздоровлення, стягнення заохочувальної виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, Україна, місто Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , основну та додаткову одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію вперше у розмірі десяти середньомісячних заробітків в сумі 330808 (триста тридцять тисяч вісімсот вісім) гривень 20 копійок, одноразову допомоги на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 8815 (вісім тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень 00 (нуль) копійок, одноразову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 9685 (дев`ять тисяч шістсот вісімдесят п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, одноразову допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 50% відсотків від посадового окладу в сумі 10654 (десять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок, що в цілому становить 359962 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят дві) гривні 70 (сімдесят) копійок, з проведенням з цих грошових коштів (сум) необхідних відрахувань передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, Україна,місто Київ,вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.09.2024 року по 24.03.2025 року (шість місяців) в сумі 189182 (сто вісімдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят дві) гривні 37 (тридцять сім) копійок, з проведенням з цих грошових коштів (сум) необхідних відрахувань передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів при їх виплаті.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині вимог – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, Україна, місто Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь Держави судовий збір в сумі 5491 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто одна) гривня 45 (сорок п`ять) копійок.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 11.09.2026 року. 

Головуючий       Л. В. Калініченко