П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/41225/25
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.
Дата і місце ухвалення: 11.03.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі № 420/41225/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, –

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» № ЦО-13302 від 10.06.2025 щодо ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 2528 від 09.07.2025 про прийняття суми переплати пенсії ОСОБА_1 на облік за період з 01.12.2023 по 30.06.2025 у сумі 146 950,81 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував правові підстави та повноваження Державної установи щодо перевірки обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій, визначені рішенням Ради національної безпеки і оборони України, постановами Кабінету Міністрів України №1207, №1276 та №1338, а також наказами Міністерства охорони здоров`я України №1809 від 26.10.2024 та №2022 від 03.12.2024. На думку апелянта, оскаржуване рішення прийнято уповноваженим органом у межах наданих законом повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. 
Крім того, апелянт вказує, що перевірка обґрунтованості рішення МСЕК щодо позивача була проведена на виконання постанови Державного бюро розслідувань у межах кримінального провадження, за результатами аналізу медико-експертної документації встановлено необґрунтованість визначення позивачу ІІ групи інвалідності, у зв`язку з чим рішення МСЕК було скасовано. 
Також апелянт зазначає, що чинне законодавство не передбачало обов`язкового проведення повторного особистого огляду позивача при здійсненні перевірки обґрунтованості рішення МСЕК, оскільки така перевірка проводилась за наявними медичними документами. 
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно втрутився в оцінку медичних висновків, хоча питання встановлення або скасування інвалідності належить до компетенції спеціалізованих медичних установ, а суд має перевіряти лише дотримання процедури прийняття відповідного рішення. 
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
На обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що апелянт помилково посилається на нормативні акти, які втратили чинність на момент прийняття спірного рішення, тоді як повноваження Центру оцінювання функціонального стану особи визначалися наказом МОЗ України №2022 від 03.12.2024 та постановою Кабінету Міністрів України №1338. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів існування передбачених законом підстав для проведення перевірки обґрунтованості рішення МСЕК щодо позивача, а також доказів дотримання встановленої процедури її проведення. 
Позивач також вказує, що постанова ДБР, на яку посилається апелянт, не була покладена в основу спірного рішення, містить невідповідності щодо анкетних даних позивача та надана до апеляційної скарги не в повному обсязі, а тому не може підтверджувати правомірність оскаржуваного рішення. Крім того, на думку позивача, чинне законодавство не наділяло Центр оцінювання повноваженнями скасовувати рішення МСЕК у спірних правовідносинах. 
Окремо позивач зазначає, що відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували правомірність проведення перевірки, перелік досліджених медичних документів та обґрунтування прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є особою, якій за результатами медико-соціальної експертизи було встановлено ІІ групу інвалідності від загального захворювання безстроково, у зв`язку з чим він перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримував пенсію по інвалідності відповідно до вимог чинного законодавства. 
У зв`язку із проведенням перевірки обґрунтованості рішення медико-соціальної експертної комісії експертною командою Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» 10 червня 2025 року прийнято рішення № ЦО-13302, яким за результатами перевірки попереднє рішення МСЕК щодо встановлення позивачу інвалідності було скасовано та зроблено висновок про відсутність у нього підстав для встановлення ІІ групи інвалідності з 01.12.2023. 
На підставі зазначеного рішення Центру оцінювання функціонального стану особи Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 09 липня 2025 року прийнято рішення № 2528 про взяття на облік суми переплати пенсії, визначивши переплату за період з 01 грудня 2023 року по 30 червня 2025 року в розмірі 146 950,81 грн. 
Вважаючи рішення Центру оцінювання функціонального стану особи № ЦО-13302 від 10.06.2025 та прийняте на його підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 2528 від 09.07.2025 протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом про їх скасування. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено правомірності прийняття рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025 про скасування позивачу ІІ групи інвалідності. 
Суд зазначив, що відповідно до пункту 51 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи перевірка обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій може здійснюватися виключно на підставі постанови слідчого, прокурора або ухвали слідчого судді, тоді як листи Служби безпеки України та Державного бюро розслідувань, на які посилався відповідач, самі по собі не є належною правовою підставою для проведення такої перевірки. 
Крім того, суд першої інстанції встановив, що відповідач, незважаючи на ухвалу суду про витребування доказів, не надав повного тексту спірного рішення, документів, які стали підставою для його прийняття, а також інших матеріалів, що підтверджували б законність проведення перевірки та дотримання встановленої процедури. Відповідач також не подав відзиву на позов та не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності оскаржуваного рішення. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» № ЦО-13302 від 10.06.2025 підлягає скасуванню як таке, що прийняте без належного правового та доказового обґрунтування. Оскільки рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 2528 від 09.07.2025 про взяття на облік переплати пенсії є похідним від зазначеного рішення, суд першої інстанції також визнав його протиправним та скасував.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена конституційна норма закріплює принцип законності діяльності суб`єктів владних повноважень, який є однією з основоположних гарантій захисту прав і свобод людини у публічно-правових відносинах. Зміст цього принципу полягає в тому, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути прийняте лише за наявності визначених законом правових підстав, уповноваженим органом, у межах наданої компетенції, із дотриманням установленої законом процедури та бути належним чином обґрунтованим.
Отже, правомірність рішення суб`єкта владних повноважень передбачає сукупне дотримання трьох взаємопов`язаних умов: наявності визначених законом підстав для його прийняття, здійснення відповідних дій у межах наданих законом повноважень та дотримання встановленого законом способу їх реалізації. Недодержання хоча б однієї із зазначених вимог свідчить про невідповідність такого рішення приписам частини другої статті 19 Конституції України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а також чи відповідають критеріям обґрунтованості, добросовісності, безсторонності, розсудливості, пропорційності, своєчасності та іншим вимогам, установленим зазначеною нормою.
Отже, у цій справі предметом судового контролю є не правильність медичних висновків експертної команди як таких, а перевірка законності рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025 з точки зору дотримання відповідачем вимог Конституції України та спеціального законодавства. Зокрема, суд апеляційної інстанції перевіряє, чи існували передбачені законом підстави для проведення перевірки щодо позивача, чи діяв відповідач у межах наданих йому повноважень, чи було дотримано встановленої процедури проведення перевірки та прийняття відповідного рішення, а також чи підтверджуються висновки, покладені в основу спірного рішення, належними, допустимими та достатніми доказами.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Законом України від 19 грудня 2024 року №4170-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування медико-соціальної експертизи та впровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», а також постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 року №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи».
Аналіз наведених нормативно-правових актів свідчить, що законодавець детально врегулював як підстави проведення перевірки обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій, так і порядок її здійснення, визначивши вичерпний перелік таких підстав, компетенцію уповноважених органів, порядок прийняття відповідних рішень та процесуальні гарантії осіб, стосовно яких така перевірка проводиться. Отже, реалізація відповідачем наданих йому владних повноважень можлива виключно за умови неухильного дотримання вимог зазначених нормативно-правових актів.
Як убачається з матеріалів справи, як підставу для проведення перевірки обґрунтованості рішення медико-соціальної експертної комісії щодо позивача відповідач зазначив лист Служби безпеки України від 04.11.2024 №14/1-6971 та лист Державного бюро розслідувань від 06.11.2024 №10-2-02-01-27449, про що зазначено у листі-повідомленні від 27.12.2024 №203/03-19.
Водночас пунктом 51 Порядку №1338 визначено вичерпний перелік правових підстав для проведення такої перевірки. До них належать, зокрема, постанова слідчого, прокурора, ухвала слідчого судді, запит робочої групи або результати моніторингу. Отже, правомірність призначення перевірки безпосередньо залежить від наявності хоча б однієї із підстав, прямо передбачених зазначеним пунктом.
Посилання апелянта на постанову слідчого Державного бюро розслідувань від 31.01.2025 колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена постанова не була покладена відповідачем в основу прийняття рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025. Крім того, долучена до апеляційної скарги її копія містить розбіжності щодо анкетних даних позивача та надана не в повному обсязі, що унеможливлює перевірку її змісту та використання як належного і допустимого доказу правомірності спірного рішення.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не доведено існування передбачених пунктом 51 Порядку №1338 правових підстав для призначення перевірки щодо позивача, а тому доводи апеляційної скарги про дотримання процедури проведення такої перевірки є безпідставними.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 відповідача було зобов`язано надати повний текст спірного рішення, документи, що стали підставою для його прийняття, протокол засідання експертної команди, а також докази повідомлення позивача про проведення перевірки.
Проте відповідач відзиву на позов не подав, витребуваних судом доказів не надав та не повідомив суд про причини невиконання вимог зазначеної ухвали.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, які саме медичні документи були досліджені експертною командою під час проведення перевірки, які матеріали покладено в основу її висновків, яким чином здійснювалася їх оцінка та які конкретні обставини стали підставою для висновку про необґрунтованість встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.
За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити не лише дотримання відповідачем установленої процедури проведення перевірки, а й обґрунтованість рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025, оскільки відповідач не надав відповідних доказів, з яких можна було б установити, які саме матеріали були досліджені, яким чином вони оцінювалися та чи могли бути достатньою підставою для прийняття спірного рішення.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності свого рішення.
Зазначений процесуальний обов`язок передбачає необхідність надання належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджують правомірність прийнятого рішення та дотримання встановленої законом процедури його ухвалення.
Оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність призначення та проведення перевірки, дотримання встановленої процедури її здійснення й обґрунтованість прийнятого за її результатами рішення, він не виконав покладеного на нього частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку довести правомірність рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025.
Не спростовують наведених висновків і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично здійснив оцінку медичних висновків та втрутився у дискреційні повноваження відповідача.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не вирішував питання щодо правильності встановлення позивачу групи інвалідності, не оцінював медичні показники та не підміняв собою компетентний орган. Отже, доводи апелянта про втручання суду у дискреційні повноваження відповідача є безпідставними.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025 протиправним та його скасування.
Оскільки рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2528 від 09.07.2025 про прийняття на облік суми переплати пенсії є похідним від рішення № ЦО-13302 від 10.06.2025 та прийняте виключно на його підставі, визнання останнього протиправним і його скасування зумовлює втрату правової підстави для існування зазначеного рішення Пенсійного фонду, що є самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.
Оцінивши доводи апеляційної скарги в межах її вимог, перевіривши матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України є підставами для скасування або зміни судового рішення, апеляційну скаргу Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» слід залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року - без змін.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі № 420/41225/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук