ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2161/26  Номер провадження 33/814/740/26 | Головуючий у 1-й інстанції Ткачук О. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.

ПОСТАНОВА 
ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року | м. Полтава

Суддя Полтавського апеляційного суду Карпушин Г.Л., за участі секретаря судового засідання Буйнової О.П.,- 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення  за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову судді Полтавського районного суду Полтавської області від 21 травня 2026 року–
В С Т А Н О В И В:  
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №654761 від 01.05.2026 , вбачається що 01.05.2026 о 10 год 15 хвилин в с. Супрунівка, вулиця Київська 4В ОСОБА_1 керуючи автомобілем VOLVO FH 13.400 н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на острівець ПРК 1, 2. Внаслідок пригоди пошкоджено огородження острівця ПРК 1,2, чим порушив п.13.1 Водій не залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану т/з повинен дотримуватися безпечної дистанції, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Постановою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 21 травня 2026 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, в якій останній прохає скасувати постанову Полтавського районного суду Полтавської області від 21 травня 2026 року, провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 
Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, обґрунтування ґрунтується лише на припущеннях. На підтвердження своєї позиції посилається на те, що постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 21 травня 2026 року не відповідає фактичним обставинам справи. Звертає увагу суду, що в даному випадку власник або орендар повинен відповідати за належне закріплення огорожі на території заправної станції. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходжу до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, 01.05.2026 о 10 год 15 хвилин в с. Супрунівка, вулиця Київська 4В ОСОБА_1 керував автомобілем VOLVO FH 13.400 н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на острівець ПРК 1, 2. Внаслідок пригоди пошкоджено огородження острівця ПРК 1,2, чим порушив п.13.1 Водій не залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану т/з повинен дотримуватися безпечної дистанції, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд першої інстанції виходив з того, що фактично це адміністративне правопорушення встановлено даними протоколу про адміністративне правопорушення, в якому зафіксовані обставини допущеного ОСОБА_1 порушення вимог Правил дорожнього руху, даними схеми місця ДТП, в якій зафіксована дорожня обстановка, письмовими поясненнями ОСОБА_1 , письмовими поясненнями ОСОБА_2 , відеозаписами на dvd-диску та іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.
З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ст. 124 КУпАП. Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Згідно з вимогами п. 13.1 ПДР України, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Згідно протоку про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №654761 від 01.05.2026 року вбачається, що 01.05.2026 о 10:15 в с. Супрунівка, вул. Київська 4В, ОСОБА_3 керував автомобілем Volvo FH 13 400 д.н.з. НОМЕР_2 не дотримавшись безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на острівець ПРК 1,2. Внаслідок пригоди пошкоджено огородження острівців ПРК 1,2, чим порушив п.131 водій незалежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану т.з повинен дотримуватися безпечної дистанції. 
Щодо доводів апеляційної скарги, а саме, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, обґрунтування ґрунтується лише на припущеннях, апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.
На думку апеляційного суду, в матеріалах провадження про адміністративне правопорушення зібрано достатньо доказів, на підставі яких апеляційний суд може прийняти рішення, щодо порушення ПДР України ОСОБА_1 .
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, вина громадянина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №654761 від 01.05.2026 року, схемою місця ДТП, письмовими поясненнями, відеозаписом долученим до матеріалів справи на якому вбачається, як водій керуючи транспортним засобом Volvo д.н.з. НОМЕР_2 скоїв наїзд на острівець, який розташований на автозаправній станції.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд відхиляє, оскільки з досліджених доказів вбачається вина ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини у своїй практиці застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», зі змісту якого, сформульованого у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» та «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року; доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_1 наявними у матеріалах справи доказами.
У рішенні ЄСПЛ від 25.03.2021 по справі «Сміляніч проти Хорватії», Суд наголошує, що автомобілі можуть стати небезпечними через безвідповідальне чи необережне використання і можуть спричинити суспільну шкоду, тому держава повинна прагнути запобіганню ДТП, забезпечуючи за допомогою адекватних мір стримування та превентивних заходів дотримання відповідних правил, спрямованих на зниження ризиків небезпеки необережної, безвідповідальної поведінки під час дорожнього руху (п.76).
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З огляду на встановлені обставини справи, надані на їх підтвердження докази, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Таким чином, надаючи оцінку доказам у справі в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування апеляційним переглядом не встановлено, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1  задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Постанову судді Полтавського районного суду Полтавської області від 21 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду        Г.Л. Карпушин