ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"09" вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/2115/26

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "ЧОРНОМОРСЬКИЙ" (65089, Одеська обл., м. Одеса, вул. Чикаленка Євгена, буд. 81/4; код ЄДРПОУ 35303608)
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛ-ЦЕНТР 15-01" (65123, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, буд. 57А; код ЄДРПОУ 43357160)
про стягнення 213 402,40 грн;
представники сторін:
від позивача - Бузова Т. Г.,
від відповідача - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство "Житлово-комунальний сервіс "ЧОРНОМОРСЬКИЙ" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛ-ЦЕНТР 15-01" грошових коштів у розмірі 213 402,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що перерахував на користь відповідача грошові кошти в сумі 533 506,00 грн за послуги за Договором про надання послуг операційно-диспетчерського обслуговування № КЦЧ-25 від 13.08.2025, в той час як документально підтверджена вартість послуг становить 320 103,60 грн.
Ухвалою від 01.06.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом надання суду: відомих номерів засобів зв`язку та адрес електронної пошти Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "ЧОРНОМОРСЬКИЙ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛ-ЦЕНТР 15-01"; ціни позову та обґрунтованого розрахунку суми, що стягується; попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; доказів сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн; документа, що підтверджує наявність рахунку позивача, реквізити якого зазначені у позовній заяві.
07.06.2026 представник позивача подав через електронний суд заяву про усунення недоліків.
Ухвалою від 15.06.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/2115/26, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 15.07.2026, установлено сторонам строки для подання до суду заяв по суті справи.
30.06.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не заперечує проти необхідності врегулювання спірних правовідносин та повідомляє про готовність до укладення мирової угоди на взаємоприйнятних умовах. До відзиву відповідачем долучено проєкт мирової угоди, із визначенням порядку та строків погашення заявленої до стягнення суми.
Судове засідання, призначене на 15.07.2026, не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою від 15.07.2026 повідомлено сторін про те, що судове засідання призначено на 09.09.2026.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі.
Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив, про дату час та місце його проведення був повідомлений належним чином.
При цьому суд враховує, що підписаної сторонами мирової угоди, проєкт якої відповідач долучив до відзиву на позовну заяву, до суду не подано. За таких обставин підстави для затвердження мирової угоди відсутні, у зв`язку з чим спір підлягає розгляду по суті.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
13.08.2025 між Комунальним підприємством "Житлово-комунальний сервіс "ЧОРНОМОРСЬКИЙ" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КОЛ-ЦЕНТР 15-01" (Виконавець) було укладено Договір № КЦЧ-25 про надання послуг операційно-диспетчерського обслуговування (далі - Договір), відповідно до п. 2.1. якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги операційно диспечерського обслуговування особових рахунків будинків, що знаходяться в управлінні Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» в м. Одесі, за кодом ДК 021:2015: 79510000-2 “Послуги з прийняття телефонних дзвінків” (надалі - Послуги), а Замовник - прийняти та оплатити ці послуги відповідно до умов Договору.
Кількість послуг - загальна кількість особових рахунків 17492 в багатоквартирних житлових будинках, що знаходяться в управлінні Замовника. Строк надання послуг - протягом трьох місяців з дня укладення Договору.
Згідно з п. 4.1. Договору вартість цього Договору встановлюється в національній валюті та становить 266 753,00 грн без ПДВ, ПДВ - 53 350,60 грн, всього загальна вартість Договору з ПДВ складає 320 103,60 грн та складається з вартості всіх наданих Виконавцем та прийнятих Замовником послуг, у порядку передбаченому цим Договором.
Пунктом 5.1. Договору визначено, що оплата здійснюється щомісячно не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим, шляхом перерахування Замовником коштів на поточний рахунок Виконавця згідно рахунку, якій складається на підставі підписання між Замовником та Виконавцем Акту надання послуг.
Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2025, а в частині зобов`язання з оплати наданих послуг - до повного виконання зобов`язань за цим Договором.
В ході виконання Договору відповідач надав позивачу послуги операційно-диспетчерського обслуговування особових рахунків будинків у серпні, вересні та жовтні 2025 року на загальну суму 320 103,60 грн, що підтверджується підписаними між сторонами актами надання послуг, а саме:
- № 41 від 31.08.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 50 від 30.09.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 60 від 31.10.2025 на суму 106 701,20 грн.
Натомість позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти за послуги операційно-диспетчерського обслуговування у загальному розмірі 533506,00 грн, про що свідчать наступні платіжні інструкції:
- № 3777 від 01.09.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 1563 від 02.10.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 3916 від 06.11.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 3970 від 04.12.2025 на суму 106 701,20 грн;
- № 4072 від 23.01.2026 на суму 106 701,20 грн.
Позивач звернувся до відповідача з претензією від 11.03.2026 вих. № 01-14/791, в якій просив протягом 10 календарних днів з моменту отримання претензії повернути безпідставно отримані відповідачем кошти в сумі 213 402,40 грн. У претензії позивач покликався на надмірне перерахування на користь відповідача грошових коштів (04.12.2025 - 106 701,20 грн; 23.01.2026 - 106 701,20 грн), вже після повного виконання фінансових зобов`язань за Договором, що не передбачено умовами останнього.
У відповідь на претензію відповідач листом від 02.04.2026 № 545 повідомив позивача, що викладені у претензії обставини потребують додаткового аналізу, з урахуванням умов Договору, первинних бухгалтерських документів та фактичного обсягу наданих послуг. Відповідач зазначив, що після здійснення більш детальної перевірки додатково повідомить позивача про свою позицію щодо заявлених вимог.
Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача 213 402,40 грн заборгованості.
Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що 13.08.2025 між Комунальним підприємством (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю (Виконавець) укладено Договір № КЦЧ-25 про надання послуг операційно-диспетчерського обслуговування, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язався надавати Замовнику послуги операційно-диспетчерського обслуговування особових рахунків будинків, що знаходяться в управлінні Замовника, а Замовник - прийняти та оплатити такі послуги відповідно до умов Договору.
Відповідно до пункту 4.1. Договору його загальна вартість становить 266 753,00 грн без ПДВ, ПДВ - 53 350,60 грн, всього - 320 103,60 грн з ПДВ, та складається з вартості всіх наданих Виконавцем і прийнятих Замовником послуг.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання Договору відповідач надав, а позивач прийняв послуги операційно-диспетчерського обслуговування за серпень, вересень та жовтень 2025 року на загальну суму 320 103,60 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами надання послуг № 41 від 31.08.2025 на суму 106 701,20 грн, № 50 від 30.09.2025 на суму 106 701,20 грн та № 60 від 31.10.2025 на суму 106 701,20 грн.
Отже, судом встановлено, що вартість фактично наданих та прийнятих позивачем послуг відповідає загальній вартості Договору, визначеній його пунктом 4.1., та становить 320 103,60 грн.
Разом з тим, позивач здійснив на користь відповідача п`ять платежів на загальну суму 533 506,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 3777 від 01.09.2025, № 1563 від 02.10.2025, № 3916 від 06.11.2025, № 3970 від 04.12.2025 та № 4072 від 23.01.2026.
Таким чином, загальна сума коштів, перерахованих позивачем відповідачу, перевищує вартість фактично наданих та прийнятих послуг на 213 402,40 грн (533 506,00 грн - 320 103,60 грн).
При цьому матеріали справи не містять доказів надання відповідачем позивачу послуг на суму, яка перевищує визначену Договором його загальну вартість, а також доказів внесення сторонами змін до пункту 4.1. Договору в частині збільшення його загальної ціни.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що два останні платежі (за платіжними інструкціями № 3970 від 04.12.2025 на суму 106 701,20 грн та № 4072 від 23.01.2026 на суму 106 701,20 грн) здійснені після повного перерахування позивачем суми, що відповідає вартості всіх наданих за Договором послуг.
Таким чином, після здійснення платежу за платіжною інструкцією № 3916 від 06.11.2025 на загальну суму 320 103,60 грн позивач повністю виконав свої грошові зобов`язання за Договором, тоді як наступні платежі на загальну суму 213 402,40 грн не були зумовлені виконанням будь-якого договірного обов`язку позивача.
Отже, відповідно до умов укладеного між сторонами Договору обов`язок позивача з оплати був обмежений вартістю послуг, визначеною пунктом 4.1. Договору, тобто сумою 320 103,60 грн.
Водночас відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про, зокрема, повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що сама по собі наявність між сторонами договору не виключає застосування статті 1212 ЦК України щодо майна, переданого або коштів, сплачених поза межами передбаченого договором виконання.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.08.2022 у справі № 903/357/21 зазначено, що наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для висновку про віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами, оскільки сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором, зокрема переплата понад визначену в договорі суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі такого договору.
Таким чином, наявність Договору № КЦЧ-25 від 13.08.2025 сама по собі не є достатньою підставою для визнання всіх перерахованих відповідачу коштів такими, що набуті ним на підставі цього Договору.
У цій справі судом встановлено, що правовою підставою для перерахування відповідачу коштів була саме оплата послуг, наданих відповідно до Договору, загальна вартість яких становила 320 103,60 грн.
Водночас кошти у сумі 213 402,40 грн, перераховані понад зазначену суму, не відповідають вартості наданих за Договором послуг, не передбачені його умовами та не підтверджені жодними доказами існування іншої правової підстави для їх набуття відповідачем.
Отже, зазначені кошти набуті відповідачем за рахунок позивача без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Слід зазначити, що позивач у позовній заяві не посилається безпосередньо на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, визначаючи заявлену до стягнення суму як заборгованість за договором. Водночас таке посилання міститься у надісланій відповідачу претензії.
Разом з тим відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація спірних правовідносин сторонами не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні норми права. Суд самостійно здійснює правову кваліфікацію правовідносин сторін виходячи із встановлених під час розгляду справи фактичних обставин та визначає норми матеріального права, які підлягають застосуванню. При цьому самостійне застосування судом належних норм матеріального права не призводить до зміни предмета позову чи обраного позивачем способу захисту. Такий правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 та в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22. 
Отже, саме по собі незазначення позивачем у позовній заяві статті 1212 ЦК України не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок визначити належну правову норму, яка регулює спірні правовідносини, покладається на суд.
Таким чином, хоча спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням сторонами договору № КЦЧ-25 від 13.08.2025, правовою підставою для набуття відповідачем грошових коштів у межах вартості фактично наданих послуг є зазначений договір, тоді як щодо суми 213 402,40 грн така договірна підстава відсутня. У цій частині виникли кондикційні правовідносини, що підлягають регулюванню положеннями статті 1212 ЦК України.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 213 402,40 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд також звертає увагу на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18).
Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення в повному обсязі, оскільки відповідачем отримано від позивача грошові кошти у розмірі 213 402,40 грн понад вартість фактично наданих за договором послуг, без належної правової підстави для їх набуття та збереження, у зв`язку з чим зазначені кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, підлягає покладенню на відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Враховуючи наведене, з огляду на результат вирішення спору та положення частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.
Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛ-ЦЕНТР 15-01" (65123, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, буд. 57А; код ЄДРПОУ 43357160) на користь Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "ЧОРНОМОРСЬКИЙ" (65089, Одеська обл., м. Одеса, вул. Чикаленка Євгена, буд. 81/4; код ЄДРПОУ 35303608) 213 402,40 грн безпідставно збережених коштів та 2 662,40 грн витрат зі сплати судового збору.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 09 вересня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 14 вересня 2026 р.

Суддя Р.В. Волков