Справа № 638/11304/26
Провадження № 2/638/8550/26
РІШЕННЯ
Іменем України
08 липня 2026 року       м. Харків
Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Латки І.П.,
за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
в с т а н о в и в:
21 травня 2026 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якій позивач просила суд:
1) Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 265 від 22.02.2025; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище ОСОБА_4 ;
2) Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі з 22.02.2025 та мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тривалий час сторони відносини як родина не підтримують, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача, стосунки між ним втрачено, кожен веде власний спосіб життя. Сторони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство. Примирення і збереження шлюбу неможливе і суперечить волі позивача у зв`язку з тим, що у подружжя різні погляди на життя, шлюб та родину, що призвело до втрати почуття любові. Дитини проживає разом з позивачем, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, надавати в добровільному порядку відмовляється, що зумовило потребу у поданні цього позову. Позивачу відомо, що відповідач має можливість надавати допомогу на утримання дитини, є офіційно працевлаштованим, отримує офіційний дохід.
Ухвалою суду від 22 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. 
Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутністю сторін.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Судом встановлено, що 22 лютого 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у Першому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 265 від 22 лютого 2025 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим 22 лютого 2025 року на бланку серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 462 від 08.04.2025, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 08.04.2025.
Позивач у позовній заяві зазначила, а відповідач не заперечував, що сторони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть, дитина проживає разом з ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.
Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 114 та абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті фактичних обставин справи, суд зазначає наступне.
Як зазначає позивач, і цю обставину не спростував відповідач, шлюбні стосунки між сторонами припинилися, вони однією сім`єю не поживають, спільного господарства не ведуть у зв`язку з різними поглядами на життя, шлюб та родину, що призвело до втрати почуття любові.
Суд наголошує, що право позивачки на розірвання шлюбу є безумовним та не може бути піддане жодним обмеженням, оскільки протилежний підхід матиме наслідком примушування до шлюбу, що заборонено законом.
Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та їх нормативно-правове регулювання, суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим наявні підстави для судового захисту прав позивачки на розірвання шлюбу в обраний нею спосіб, а саме шляхом розірвання шлюбу. 
З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу залишає їй прізвище « ОСОБА_4 ».
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів.
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною другою статті 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).
Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті фактичних обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач належними, допустимими та достовірними доказами довела обставини, які входять до предмету доказування, та на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що сторони є батьками ОСОБА_5 , який проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, що не заперечувалося відповідачем.
Під час розгляду справи відповідач не надав доказів наявності підстав для звільнення його від обов`язку утримувати сина на підставі ст. 188 СК України.
При визначенні розміру аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, доказів того, що у нього на утриманні є інші особи, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, відповідачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано. Відомостей про стан здоров`я відповідача, який би обмежував його можливості працювати та отримувати дохід, матеріали справи не містять. 
У частині 3 ст. 183 СК України закріплено загальний підхід до визначення розміру аліментів на утримання дитини у частці заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/4 частка заробітку (доходу) платника аліментів на утримання однієї дитини.
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 3 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та істотні обставини, які позбавляють платника аліментів об`єктивної можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, та які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів.
Судом не встановлено обставин для стягнення аліментів у розмірі меншому, ніж 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача.
Таким чином, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки аліменти у такому розмірі, на переконання суду, є необхідними та достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Щодо вимог позивача про обмеження аліментів розміром десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, то вони не ґрунтуються на законі, оскільки таке законодавче обмеження встановлено у ч. 5 ст. 183 СК України лише у разі подання заяви про видачу судового наказу, тоді як обмеження максимального розміру аліментів, стягнутих рішенням суду в порядку позовного провадження, Сімейним кодексом України не встановлено.
Оскільки запропонований позивачем спосіб захисту обмежує права малолітньої особи, суд вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 13 ЦПК України відійти від загального принципу диспозитивності, та визначити розмір аліментів без обмеження максимального розміру, що відповідає вимогам СК України, забезпечить дотримання прав малолітньої особи та буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1331,20 грн за позовну вимогу про розірвання шлюбу, а також 1331,20 грн судового збору з відповідача на користь держави за позовну вимогу про стягнення аліментів.
Керуючись ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 131, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273-279, 352, 354 ЦПК України, суд,
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів – задовольнити. 
Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянкою України, зареєстрований 22 лютого 2025 року у Першому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 265 від 22 лютого 2025 року.
Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_4 ».
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 21 травня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 08 липня 2026 року.
Суддя І.П. Латка