ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 487/2593/20
провадження № 61-14295св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Карпенко С. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
учасники справи:
позивач - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Миколаївської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Шаманської Н. О., та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков Віталій Валерійович, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У травні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Миколаївської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання повернути земельну ділянку.
В обґрунтування позову вказував, що пунктами 47, 47.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку 
площею 878 кв. м за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147. Згідно з договором купівлі-продажу 
від 5 червня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О. О. за № 6517, ОСОБА_3 продала земельну ділянку ОСОБА_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2016 року 
у справі № 487/10110/14-ц визнано незаконним рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки та визнано недійсним державний акт серії ЯИ № 140147. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року рішення суду у вказаній частині залишено без змін.
Прокурор посилався на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки 
від 5 червня 2012 року № 6517, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також запис про право власності на нерухоме майно від 7 грудня 
2015 року № 124324572015 про реєстрацію права власності на земельну ділянку відповідно до статей 21, 203, 215 ЦК України, статті 152 ЗК України підлягають визнанню недійсними та скасуванню. Крім того, оскільки житловий будинок та гараж збудовані відповідачем на незаконно відведеній земельній ділянці, всупереч земельному, водному та містобудівному законодавству, державним будівельним та санітарним нормам, свідоцтво про право власності на це нерухоме майно 
від 30 березня 2015 року підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
За таких обставин прокурор просив: 
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 
від 7 грудня 2015 року № 12432457 про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0878 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013 
на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; 
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 30 березня 2015 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області Яновській І. О. на житловий будинок 
під літ. А-2 загальною площею 371 кв. м, житловою площею 154,5 кв. м, гараж під літ. Б на АДРЕСА_1 ; 
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 878 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013 на АДРЕСА_1 вартістю 621 228,90 грн у придатному для використання стані шляхом знесення житлового будинку під літ. А-2 загальною площею 371 кв. м, житловою 
площею 154,5 кв. м і гаражу під літ. Б.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року 
у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені прокурором вимоги не є належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади 
м. Миколаєва. Зазначено, що територіальна громада м. Миколаєва не зверталася до суду з позовом, а з огляду на наявність на спірній земельній ділянці належним чином введеного в експлуатацію житлового будинку, заявлення негаторного позову не призведе до мети повернення земельної ділянки у власність.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, не займала самовільно спірну земельну ділянку, тому відсутня підстава задоволення вимоги про відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, шляхом знесення будинку і гаражу.
Позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку, а також скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок не передбачені чинним законодавством та не призведуть до припинення права власності відповідача на новостворене майно.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 878 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013 на АДРЕСА_1 .
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку, а також скасування виданого їй свідоцтва про право власності. Водночас, в частині вирішення інших позовних вимог зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані дев`яти метрів від урізу води Бузького лиману, у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману, належить до земель водного фонду і її заволодіння громадянами відбулося всупереч вимог закону. Оскільки перехід права власності на зазначене майно є неможливим, апеляційний суд вважав, що позовні вимоги прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку є негаторним позовом, позовна давність на які не поширюється.
Також апеляційний суд зазначив, що повернення земельної ділянки водного фонду, яка не може перебувати у приватній власності, та знесення (демонтаж) будинку і гаражу - це два негаторні позови, тобто дві окремі та самостійні вимоги. Проте такої окремої позовної вимоги як демонтаж житлового будинку та гаражу, що розташовані на спірній земельній ділянці, прокурором не заявлено.
Постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року в частині позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, про зобов`язання повернути земельну ділянку зі знесенням нерухомого майна скасовано справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд керувався помилковістю висновків апеляційного суду щодо неможливості об`єднання в одному позові двох вимог негаторного характеру (повернення землі та знесення нерухомого майна, яке на ній розташовано) із залишенням фактично частини позовних вимог невирішеними. Зазначено, що вимоги про знесення нерухомого майна, а також про повернення земельної ділянки є взаємопов`язаними між собою.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року в частині позовних вимог про зобов`язання повернути земельну ділянку зі знесенням нерухомого майна скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 878 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013 на АДРЕСА_1 .
У задоволенні позовних вимог в частині знесення нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, відмовлено . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про повернення земельної ділянки водного фонду у володіння територіальної громади. Зауважено, що використання земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпеки довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у власності. Крім того, з огляду на те, що негаторний позов може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску прокурором позовної давності.
Водночас, пославшись на практику Верховного Суду щодо вирішення питання про повернення/витребування земельної ділянки та знесення збудованого на ній нерухомого майна, суд апеляційної інстанції вважав, що за обставин цієї справи та заявлених прокурором позовних вимог і сплаченого судового збору за їх розгляд, спірна земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави на підставі статті 394 ЦК України та частини другої статті 52 ЗК України. Питання про знесення збудованого на ній нерухомого майна, що є окремою самостійною вимогою, яку не заявлено в межах розгляду цієї справи, підлягає вирішенню при зверненні з відповідним позовом про усунення перешкод територіальній громаді у користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом демонтажу будівель, що на ній розташовані.
Постановою Верховного Суду від 31 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Колесніков В. В., залишено без задоволення, а касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року скасовано в частині відмови у розгляді по суті позовної вимоги про знесення нерухомого майна, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року залишено без змін (касаційне провадження № 61-6734св24).
Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив про неврахування апеляційним судом змісту заявлених прокурором позовних вимог та обставин справи, які слугували підставою для звернення з позовом після встановлення в судовому порядку факту незаконності набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, невиконання вказівок Верховного Суду, наданих у постанові від 24 січня 2024 року в цій справі, тому дійшов помилкового висновку про неможливість одночасного судового розгляду заявлених прокурором вимог про повернення земельної ділянки водного фонду у власність територіальної громади м. Миколаєва та знесення (демонтажу) збудованого на ній нерухомого майна.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури в частині, що переглядалася, задоволено. 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про знесення житлового будинку літ. «А-2» загальною площею 371 кв. м та гаражу літ. «Б», розташованих на 
АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про задоволення позову. 
Зобов`язано ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки 
площею 878 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013, розташованої на АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради знести житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 371 кв. м та гараж літ. «Б». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що на спірну земельну ділянку поширюються обмеження, передбачені для земель водного фонду, зокрема, у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману. У такій зоні можуть бути розміщені гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори. За їхньої відсутності до вказаної ділянки має бути забезпечений безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування. Використання спірної земельної ділянки для будівництва об`єктів житлової забудови буде перешкодою для доступу громадян до загального водокористування, а відтак така забудова є неможливою.
ОСОБА_1 , придбавши спірну земельну ділянку, використала її у цілях (для забудови), що заборонені діючим законодавством України, тому позов прокурора в частині знесення об`єкта житлового будівництва, зведеного на земельній ділянці водного фонду, є обґрунтованим.
Надаючи оцінку пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння - житловим будинком та гаражем, зведеними на земельній ділянці водного фонду у межах прибережної захисної смуги, суд апеляційної інстанції зазначив, що:
- таке втручання переслідує мету - забезпечення використанням цієї ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації, що, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ( ОСОБА_1 ) у збереженні права власності на збудоване нерухоме майно цієї ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону;
- в силу явних зовні та видимих природних ознак спірної земельної ділянки ОСОБА_1 розуміла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі на незначній відстані від урізу води, тому водночас могла передбачити, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства;
- відповідач, чітко знаючи, що придбана нею земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво та з приводу її прав на цю ділянку триває судовий розгляд, продовжила забудову спірної земельної ділянки після пред`явлення прокурором позову у справі № 487/10110/14-ц та вже 
у березні 2015 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
22 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , який не брав участі у розгляді справи, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, не залучивши його до участі у справі. Зазначив, що житловий будинок на АДРЕСА_1 , про знесення якого апеляційний суд ухвалив постанову, є його житлом.
ОСОБА_2 зазначає про неврахування апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 грудня 2019 року 
у справі № 910/28188/14 (провадження № 12-96гс19), щодо юрисдикційності подібного спору.
28 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., мотивована порушенням норм процесуального права судом апеляційної інстанції, який, на думку заявника, вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про знесення нерухомого майна, проте таких вимог прокурор не заявляв.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., зазначає, що суд розглянув позов держави, яка не є власником спірної земельної ділянки, що свідчить про відсутність підстав вважати порушеним право держави. Апеляційний суд не врахував висновки (про необхідність доведення порушення права) щодо застосування:
- частини першої статті 4, частини другої статті 48, статей 56, 57 ЦПК України, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року 
у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20); 
- статей 391 ЦК України та 152 ЗК України, викладені у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 (провадження № 12-31гс24), та викладені у постановах Верховного Суду 
від 11 січня 2023 року у справі № 554/5587/20 (провадження № 61-21274св21), 
від 27 липня 2022 року у справі № 331/5517/19 (провадження № 61-19227св21);
- статей 15, 16 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 (адміністративне провадження № К/9901/454/17, № К/9901/39/18), від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 (адміністративні провадження № К/9901/16194/19; № К /9901/16864/19), від 13 березня 2023 року 
у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22), від 2 червня 2021 року 
у справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21).
Також ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., вказує про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених 
у пункті 9.9 постанови від 8 серпня 2019 року у справі № 922/2013/18 щодо надання оцінки обставинам, встановленим судовим рішенням у іншій справі.
Крім того, апеляційним судом не враховано висновків Великої Палати Верховного 
Суду, викладених у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), щодо обов`язку суду під час вирішення подібних спорів перевіряти дотримання принципів правомірного втручання у права на повагу до житла та на мирне володіння цим майном. 
ОСОБА_1 вважає, що в порушення статті 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, викладені у пункті 128 постанови 
від 31 липня 2024 року у справі, яка переглядається, та не надав оцінки поданій нею до суду першої інстанції заяві про застосування наслідків спливу позовної давності.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про її обізнаність щодо цільового призначення земельної ділянки, продовження будівництва спірного нерухомого майна 
і отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок після пред`явлення прокурором позову у справі № 487/10110/14-ц, оскільки вона не була учасником справи № 487/10110/14-ц та залучена до складу її учасників тільки 27 липня 
2015 року.
Позиція інших учасників справи
28 листопада 2024 року Миколаївська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить закрити касаційне праводження за його касаційною скаргою, оскільки оскаржувана постанова апеляційного суду не вирішує права та обов`язки ОСОБА_2 . Доводи ОСОБА_2 про неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 грудня 2019 року 
у справі № 910/28188/14 (провадження № 12-96гс19), вважає безпідставними, оскільки правовідносини сторін у вказаній справі не є подібними правовідносинам сторін у справі, що переглядається.
28 листопада 2024 року Миколаївська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., в якій зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду в частині, що оскаржується в касаційному порядку.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 8 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та зупинено виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки площею 878 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013, розташованої на 
АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради знести житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 371 кв. м та гараж літ. «Б».
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 були його доводи про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 910/28188/14 (провадження № 12-96гс19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів та ненадання їм належної правової оцінки; прийняття апеляційним судом судового рішення про права заявника, який не був залучений до участі у справі (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 8 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В.
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., були її доводи про:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 (провадження № 12-31гс24), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)., у постановах Верховного Суду від 12 червня 
2018 року у справі № 826/4406/16, (адміністративне провадження № К/9901/454/17, № К/9901/39/18), від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 (адміністративні провадження № К/9901/16194/19; № К/9901/16864/19), від 8 серпня 2019 року 
у справі № 922/2013/18, від 2 червня 2021 року у справі № 509/11/17 
(провадження № 61-268св21), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 27 липня 2022 року у справі № 331/5517/19 (провадження № 61-19227св21), від 11 січня 2023 року у справі № 554/5587/20 (провадження № 61-21274св21)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів та ненадання 
їм належної правової оцінки, вихід цим судом за межі позовних вимог (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 5 березня 2025 року заяви суддів Верховного Суду Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. про самовідвід задоволено та відведено вказаних суддів від участі у розгляді зазначеної справи.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 6 березня 2025 року № 192/0/226-25 у зв`язку з постановленням Верховним Судом ухвали від 5 березня 2025 року про самовідвід суддів призначено повторний автоматизований розподіл судової 
справи № 487/2593/20 за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 6 березня 2025 року для розгляду справи № 487/2593/20 визначено колегію судів у складі: судді-доповідача Гулейкова І. Ю.; суддів, які входять до складу колегії: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Луспеника Д. Д., 
Ухвалою Верховного Суду від 5 березня 2025 року заяви суддів Верховного Суду Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. про самовідвід задоволено та відведено вказаних суддів від участі у розгляді зазначеної справи.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 березня 2025 року № 223/0/226-25 у зв`язку з постановленням Верховним Судом ухвали від 19 березня 2025 року про самовідвід суддів призначено повторний автоматизований розподіл судової 
справи № 487/2593/20 за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 березня 2025 року для розгляду справи № 487/2593/20 визначено колегію судів у складі: судді-доповідача Карпенко С. О.; суддів, які входять до складу колегії: Ігнатенка В. М., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2026 року № 873/0/226-26 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Сердюка В. В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 487/2593/20 за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 березня 2025 року для розгляду справи № 487/2593/20 визначено колегію судів у складі: судді-доповідача Карпенко С. О.; суддів, які входять до складу колегії: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/51 затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна на АДРЕСА_2 .
Пунктом 54 вказаного рішення зазначену земельну ділянку передано в оренду 
ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна на АДРЕСА_2 та зобов`язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки.
Рішенням Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 
(пункти 38-56) затверджені проєкти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель 
ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків на АДРЕСА_1 , у тому числі ОСОБА_3 , площею 878 кв. м. (пункти 47, 47.1).
29 жовтня 2009 року на підставі цього рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку 
серії ЯИ № 140147, зареєстрований Управлінням Держкомзему у місті Миколаєві 
3 грудня 2009 року.
5 червня 2012 року ОСОБА_3 продала земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О. О. за № 6517.
25 лютого 2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області про початок виконання будівельних робіт.
29 липня 2013 року Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради надало ОСОБА_1 містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
28 січня 2015 року ОСОБА_1 подала до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Миколаївській області декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку II категорії складності. 2 лютого 2015 року зазначене управління зареєструвало декларацію за № МК142150330455.
30 березня 2015 року Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області видала ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 371 кв. м, житловою площею 154,5 кв. м,
у зв`язку з чим державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Мостецький Д. О. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (житловий будинок - літ. А-2, гараж - літ. Б), про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис за № 9218609.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно апеляційний суд встановив, що 7 грудня 2015 року державний реєстратор Миколаївського міського управління юстиції Вирич Т. В. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0878 га з кадастровим номером 4810136300:12:001:0013 на 
АДРЕСА_1 (запис про право власності № 12432457). Підставою для державної реєстрації зазначено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 5 червня 2012 року № 6517 та державний акт на право власності на земельну ділянку 
серії ЯИ № 140147, виданий 3 грудня 2009 року Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві.
Апеляційний суд встановив, що у будинку 
АДРЕСА_1 з квітня 2015 року проживають і зареєстровані ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 , та їх дочка ОСОБА_5 , 2006 року народження.
16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 
в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки площею 878 кв. м на АДРЕСА_1 , визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140147, виданого 29 жовтня 
2009 року, та повернення земельної ділянки до комунальної власності. В подальшому, збільшивши позовні вимоги, прокурор просив залучити співвідповідачем ОСОБА_1 і визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 червня 2012 року, укладений ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 
2015 року у справі № 487/10110/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 
в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв. м на АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 , з відміткою про перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 5 червня 2012 року. У задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки до комунальної власності відмовлено. Суд першої інстанції керувався тим, що частина першої статті 216 ЦК України, на яку посилався прокурор, не може застосовуватися як підстава для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, відчуженого третій особі. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 
216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені 
статтею 388 ЦК України, що дають право витребувати в набувача це майно.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області 
від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення не оскаржувались, тому в касаційному порядку в цій частині не переглядались.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 грудня 2016 року у справі № 487/10110/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 березня 2017 року, позовні вимоги прокурора задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 4 вересня 2009 року № 36/61 в частині надання у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 878 кв. м на 
АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що спірна земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування і входить до земельної ділянки площею 14 424 кв. м, яка входить до земель прибережної захисної смуги та знаходиться на відстані 9 м від урізу води Бузького лиману. За таких обставин спірна земельна ділянка не могла бути виділена 
ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, оскільки згідно з нормами законодавства України у прибережних захисних смугах уздовж річок забороняється будівництво таких споруд. При виділенні ОСОБА_3 спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою не було дотримано вимог ВК України та ЗК України, у зв`язку з чим її рішення є незаконним і підлягає скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 29 жовтня 2009 року серії ЯИ № 140147.
Переглядаючи справу № 487/10110/14-ц у касаційному порядку, Верховний Суд 
у постанові від 11 грудня 2019 року вважав, що суди першої й апеляційної інстанцій, ухваливши по суті правильні судові рішення, неправильно застосували норми матеріального права, тому касаційну скаргу задовольнив частково і виклав мотивувальні частини рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 
від 30 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області 
від 22 березня 2017 року в редакції цієї постанови. Верховний Суд виходив з того, що відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених статтею 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому суди першої й апеляційної інстанцій мали підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог, хоча помилково застосували для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 52 ЗК України.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзивів на них, суд дійшов таких висновків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.
Особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина четверта статті 389 ЦПК України).
Право на оскарження судових рішень особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, передбачено також положеннями статей 17, 18 ЦПК України.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постанові від 4 червня 2020 року у справі № 522/7758/14 та ухвалах від 20 січня 2021 року 
у справі № 202/2908/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 2-5986/11 та від 1 червня 2022 року у справі № 931/651/20.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, незалучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок. І такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, має безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не підлягає врахуванню.
Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах 
від 22 травня 2019 року у справі № 904/7274/17, від 9 липня 2019 року 
у справі № 01/1494 (14-01/1494), від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20.
Отже, під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення у цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2024 року 
у справі № 548/1887/21 (провадження № 61-4306св23)).
Незалучена до участі в справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її 1) право, 2) інтерес, 3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним і безумовним, а не ймовірним (постанови Верховного Суду від 15 травня 2024 року 
у cправі № 914/2259/17 та від 13 травня 2024 року у cправі № 913/567/19).
Отже, наведеними нормами передбачено право особи подати касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене за результатами розгляду спору у правовідносинах, учасником яких є заявник, або у якому містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, зважаючи на предмет і підстави позову.
Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої 
статті 411 ЦПК України).
У касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд апеляційної інстанції зобов`язав ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки площею 878 кв. м з кадастровим кадастровий номер 4810136300:12:001:0013, розташованої 
на АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради знести житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 371 кв. м та гараж літ. «Б». Вказаний житловий будинок є його єдиним житлом, проте до участі у справі його не залучено.
У справі, яка переглядається, зі змісту довідки Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 10 квітня 
2023 року № 23008-000605399-037-05 суд апеляційної інстанції встановив, що у будинку АДРЕСА_1 з 7 квітня 2015 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 .
Отже, на час перегляду справи апеляційним судом учасникам справи та суду було відомо, що у зазначеному житловому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , який не брав участі у справі.
Отже, суд апеляційної інстанції постановою від 24 вересня 2024 року вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, не залученої до участі у справі, що є обов`язковою підставою для скасування такого судового рішення відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України.
Враховуючи, що касаційним судом встановлена обставина, яка є обов`язковою підставою для скасування постанови апеляційного суду з направлення справи на новий розгляд, Верховний Суд не здійснює перевірку доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков В. В., по суті вирішення позову.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 
частини другої статті 389 цього Кодексу
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Наслідком скасування судових рішень з вказаних підстав є направлення справи на новий розгляд, тому у зв`язку з тим, що у спірному житловому будинку, про знесення якого заявив прокурор, зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , який, відповідно, має брати участь у справі як відповідач, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі співвідповідачів на стадії апеляційного провадження в силу положень ЦПК України, з метою ефективного судового захисту та процесуальної економії Верховний Суд вважає за доцільне вийти за межі вимог його скарги та скасувати також і рішення місцевого суду в частині вирішення позовної вимоги про знесення нерухомого майна, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання належного складу учасників судового процесу та повного й всебічного розгляду справи по суті спору.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про знесення нерухомого майна та постанови апеляційного суду з направленням справи у відповідній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Судам також належить врахувати, що за встановленими апеляційним судом обставинами, у вказаному житловому будинку крім ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 , також з 7 квітня 2015 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_5 .
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Щодо поновлення виконання судового рішення
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скасовано з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, питання щодо поновлення виконання постанови суду апеляційної інстанції касаційний суд не вирішує.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Колесніков Віталій Валерійович, задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року в частині вирішення позовної вимоги про знесення нерухомого майна та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Судді | С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв О. М. Ситнік І. М. Фаловська