ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/269/26 | Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/913/26 | Доповідач - Хома М.В.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КРЕДИТ КАПІТАЛ" на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2026 року, ухвалене суддею Зушман Г.І., повний текст якого складено 11 травня 2026 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КРЕДИТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 152 грн.
Позов обґрунтовувало тим, що 19.09.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1062682, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 7000 грн строком на 30 днів. Кредитні кошти були перераховані на платіжну картку позичальника.
За користування кредитом договором передбачено фіксовану процентну ставку: стандартну — 1,90 % на день та знижену — 0,38 % на день. Згідно з графіком платежів датою повернення кредиту та сплати процентів визначено 19 жовтня 2020 року, а загальна сума до сплати за зниженою ставкою становила 7 798 грн, з яких 7 000 грн — сума кредиту та 798 грн — проценти. 
18 жовтня та 17 листопада 2020 року сторонами укладено додаткові договори, якими строк користування кредитом продовжено до 18.12.2020 року.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивач зазначав про виникнення заборгованості у загальному розмірі 26152 грн.
21.04.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № ККЛУ-21042021, за яким до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором. Згідно з Реєстром боржників заборгованість становила 26 152 грн, з яких: 7 000 грн — заборгованість за тілом кредиту, 19 152 грн — заборгованість по відсотках. 
У зв`язку з наведеним ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 26152 грн заборгованості за кредитним договором, а також понесені судові витрати.
Заочним рішенням Борщівського районного суду від 06 травня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за Договором №1062682 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.09.2020 в розмірі 6202 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ ФК «Кредит-Капітал» понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 631,39 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» просить рішення Борщівського районного суду від 06.05.2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» вказує, що суд першої інстанції неправильно визначив період нарахування процентів та безпідставно зменшив розмір заборгованості. Зазначає, що 18 жовтня та 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 здійснив платежі у розмірі 798 грн та 3 990 грн відповідно, після чого сторонами були укладені додаткові договори, якими строк кредитування послідовно продовжувався до 18 листопада та 18 грудня 2020 року. Здійснення відповідачем цих платежів підтверджує його волевиявлення на пролонгацію кредиту та укладення відповідних додаткових договорів.
Також товариство вказує, що після закінчення продовженого строку кредитування проценти з 19.12.2020 року до 18.03.2021 року нараховувалися протягом 90 календарних днів за стандартною процентною ставкою 1,90 % на день. Посилається на пункти 3.1 та 9.11 кредитного договору, якими сторони погодили можливість нарахування процентів за понадстрокове користування кредитними коштами в розумінні частини другої статті 625 ЦК України. Тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неправомірність нарахування процентів після 18.12.2020 року.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи. 
19.09.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1062682, підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, за яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 7000 грн (п.1.2 Договору) шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 і зобов`язався повернути їх в установлений строк відповідно до умов Договору та сплатити проценти.
Підписанням Договору відповідач підтвердив, що перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, зазначена в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», та інформація, розміщена на веб-сайті за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», а також те, що відповідачка ознайомлена з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», що розміщені на його веб-сайті, повністю з ними погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись (п. 9.10 Договору).
Пунктом 1.1 Договору визначено, що укладення Договору здійснюється за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення паролю входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Вебсайту/ІТС Товариства.
Відповідно до п.1.3. строк кредиту - 30 днів. Дата повернення кредиту вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього договору.
За користування кредитом нараховуються проценти, тип процентної ставки фіксована (п. 1.4 договору): стандартна ставка становить 1,90% в день (п.1.4.2), знижена процента становить 0,38 в день (п. 1.4.1 договору).
Орієнтована загальна вартість кредиту на дату укладення договору за стандартною ставкою складає 10 990,00 грн (п.1.6.2.), за зниженою ставкою 7798 грн (п.1.6.1.).
Відповідно до п. 3.1 Договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто “факт/факт”
Пунктом 4. кредитного договору визначено умови щодо пролонгації строку кредиту.
У випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі і встановлений ним термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно), Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору (п. 4.1)
Пропозиція (оферта) Клієнта щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом натискання кнопки «ПРОДЛИТЬ/ПРОДОВЖИТИ КРЕДИТ» в Особистому кабінеті або відповідної кнопки в платіжному терміналі та здійснення платежу на користь Товариства у розмірі НЕ менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів (та у разі наявності — штрафних санкцій). Після отримання Товариством коштів у розмірі нарахованих та несплачених процентів та штрафних санкцій (у разі наявності останніх), заява Клієнта про продовження строку користування кредитом вважається поданою.
Товариство має право, але не обов`язок протягом 24 годин з моменту вчинення Клієнтом вказаних в п. 4.2. Договору дій, акцептувати пропозицію (оферту) Клієнта про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Клієнту засобами зв`язку текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлені Клієнтом Товариству в Особистому кабінеті/зазначені в Договорі та Одноразовий ідентифікатор у вигляді коду для підписання Клієнтом Додаткового договору (п. 4.3)
Додатковий договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством коштів згідно з підпунктом 4.5. договору та підписання його Клієнтом електронним підписом за допомогою Одноразового ідентифікатора.
Новий строк кредиту розраховується з дня, наступного за днем вчинення Клієнтом дій згідно п. 4.2.–4.3 Договору та дорівнює строку кредиту, що встановлений п. 1.3. Договору, якщо інше не встановлено в Додатковому договорі (п. 4.5).
Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою або за ставкою, що погоджена Сторонами в Додатковому договорі, яка не може бути більшою за розмір стандартної процентної ставки (п 4.6.)
ОСОБА_1 підписано додаток №1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1062682 від 19.09.2020 року за допомогою електронного підпису, де відповідач погодив графік платежів та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Графіком визначено, що дата повернення позики та нарахованих процентів 19.10.2020 року. Сума кредиту 7000,00 грн, сума нарахованих процентів 798,00 грн, разом до оплати 7798,00 грн
Також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, з яким він ознайомився перед укладанням кредитного договору.
Відповідно до довідки про ідентифікацію ТОВ «Лінеура України», ОСОБА_1 ідентифікований ТОВ «Лінеура Україна». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалось в інформаційно-телекомунікаційній системі https://credit7.ua/. Одноразовий ідентифікатор Р161.
Факт виконання ТОВ «Лінеура Україна» своїх зобов`язань за Договором підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-0701 від 07.01.2026, зі змісту якого вбачається, про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 19.09.2020 на суму 7000,00 грн, призначення платежу: зарахування 7000 грн на карту № НОМЕР_1 .
Факт зарахування кредитних коштів також підтверджується відповіддю на запит АТ “Універсал Банк”.
Окрім того, між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 18.10.2020 року та 17.11.2020 року укладено додаткові договори до Договору № 1062682, відповідно до яких, продовжено строк користування кредитом до 18.12.2020 року 
21.04.2021 року між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Лінеура Україна» був укладений договір факторингу №ККЛУ-21042021, відповідно до умов п. 1.1 якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги до Боржників за кредитними договорами.
Як видно з копії платіжної інструкції № 29847 від 21.04.2021 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на рахунок ТОВ «Лінеура Україна» за договором факторингу №ККЛУ-21042021 від 21.04.2021 було сплачено загальну суму - 2 305 259, 64 грн.
21.04.2021 між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Лінеура Україна» був підписаний акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором Факторингу №ККЛУ-21042021 від 21.04.2021 року, та Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу №ККЛУ-21042021 від 21.04.2021 року, у відповідності до яких, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги, в тому числі право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором № 1062682 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 19.09.2020, загальна сума заборгованості по якому становить 26152,00 грн, з яких: 7000 грн залишок по тілу кредиту, 7182 грн залишок по відсотках, 11970 залишок по прострочених відсотках.
Як видно із долученої до матеріалів справи досудової вимоги від 13.02.2026 року, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги та пред”явлено вимогу про сплату боргу.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання коштів №1062682 станом на 20.04.2021 року видно, що позивач нараховував проценти за період 19.09.2020 року до 18.03.2021 року та вважає заборгованістю тіло кредиту 7 000 грн та 19 152 грн — заборгованість по процентах.
Окрім того, як було установлено судом та видно із указаного розрахунку, відповідачем було внесено кошти на погашення заборгованості за кредитом, а саме 18.10.2020 року в сумі 798 грн та 17.11.2020 року в сумі 3990 грн, які первісним кредитором було спрямовано на погашення відсотків за кредитним договором.  
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.   
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачають, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2статті 625 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).
Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 7 000 грн та невиконання ним зобов`язань з їх повернення підтверджені належними доказами.
Водночас суд установив, що додатковими договорами від 18 жовтня та 17 листопада 2020 року строк кредитування було продовжено лише до 18 грудня 2020 року, а доказів його подальшого продовження позивач не надав. Тому суд вважав неправомірним нарахування договірних процентів після 18 грудня 2020 року та дійшов висновку, що в межах строку кредитування заборгованість становила 10 990 грн, з яких 7 000 грн — тіло кредиту та 3 990 грн — проценти.
Урахувавши здійснені ОСОБА_1 платежі 18 жовтня 2020 року в сумі 798 грн та 17 листопада 2020 року в сумі 3 990 грн, суд визначив підтверджений розмір заборгованості у сумі 6 202 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту та в цій частині задовольнив позов.
З таким висновком суду першої інстанції слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.
Так, із матеріалів справи вбачається, що проценти за користування кредитними коштами правомірно нараховувалися в межах погодженого сторонами строку кредитування, який з урахуванням додаткових договорів від 18 жовтня та 17 листопада 2020 року було продовжено до 18 грудня 2020 року. Водночас суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні процентів, нарахованих за період з 19 грудня 2020 року до 18 березня 2021 року, у зв`язку із закінченням строку кредитування та відсутністю доказів його подальшого продовження. 
Доводи апеляційної скарги про правомірність нарахування процентів за період з 19 грудня 2020 року до 18 березня 2021 року є безпідставними.
Так, умовами розділу 4 кредитного договору передбачено, що продовження строку користування кредитом здійснюється виключно за ініціативою позичальника шляхом укладення додаткового договору. Для цього клієнт повинен вчинити визначені договором дії: подати відповідну пропозицію через особистий кабінет або платіжний термінал, здійснити платіж у розмірі не менше нарахованих та несплачених процентів, після чого кредитодавець має акцептувати таку пропозицію, а додатковий договір — бути підписаний позичальником електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.
Матеріалами справи підтверджено дотримання такого порядку лише 18 жовтня та 17 листопада 2020 року, внаслідок чого строк кредитування було продовжено до 18 грудня 2020 року. Доказів вчинення ОСОБА_1 після цієї дати передбачених розділом 4 договору дій, спрямованих на чергову пролонгацію, та укладення відповідного додаткового договору матеріали справи не містять.
Отже, після 18 грудня 2020 року пролонгація строку кредитування не відбулася, а саме по собі неповернення позичальником кредиту у встановлений строк не може вважатися продовженням строку користування кредитом. Тому підстав для нарахування після цієї дати процентів як плати за користування кредитом на умовах продовженого строку кредитування не було.
Доводи апеляційної скарги про те, що умовами пунктів 3.1 та 9.11 кредитного договору передбачено право кредитодавця нараховувати після закінчення строку кредитування проценти за стандартною ставкою 1,90 % на день протягом 90 календарних днів, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, пункт 3.1 договору, передбачаючи нарахування процентів на залишок фактичної заборгованості за кожен день користування кредитом не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, не може тлумачитися окремо від інших умов договору, якими визначено строк кредитування та порядок його продовження. Строк користування кредитом був продовжений сторонами до 18 грудня 2020 року, а доказів його подальшої пролонгації у передбаченому розділом 4 договору порядку матеріали справи не містять.
Посилання скаржника на пункт 9.11 договору також не свідчить про наявність підстав для стягнення після 18 грудня 2020 року процентів у розмірі 1,90 % на день. Після спливу погодженого сторонами строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється, а невиконання позичальником обов`язку з повернення кредиту свідчить уже про прострочення грошового зобов`язання, правові наслідки якого визначаються частиною другою статті 625 ЦК України.  Саме по собі визначення у договорі процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, як «процентів за понадстрокове користування» не змінює їх правової природи та не є підставою для продовження нарахування договірних процентів за користування кредитом після закінчення погодженого сторонами строку. 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України позивач не заявляв. Розрахунку заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв. 
За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.
У скарзі позивач фактично ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства.
Як вбачається зі змісту позову, у даному випадку були заявлені до стягнення саме відсотки, розраховані за ставкою, визначеною умовами договору за користування кредитом, а не відсотки за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до норми ст. 625 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "КРЕДИТ КАПІТАЛ" — залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2026 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуюча          Хома М.В.

Судді           Костів О.З.

Гірський Б.О.