Справа № 199/1922/26
(2/199/3414/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

26.06.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Куземі О.Г.,

за участю представника відповідача – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про визнання нарахування боргу безпідставним, зобов`язання списати заборгованість, –

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2026 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , за адресою якої отримує послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 , які надаються відповідачем. Позивач систематично сплачувала послуги з водопостачання та водовідведення за рахунками, сформованими відповідачем, жодних заборгованостей ніколи не мала. На початку грудня 2025 року позивач вирішила перевірити стан особових рахунків, звернулась до відповідних установ, де їй повідомили про наявність заборгованості перед відповідачем. Зі змісту довідки ТОВ «ЄРЦ КП» №941/2025-12-08/12777 від 08 грудня 2025 року заборгованість позивача перед відповідачем станом на 01 грудня 2025 року становила 809,18 гривень за послуги з водопостачання та 84,08 гривень за абонентську плату. Водночас у графі «Заборгованість станом на 08 грудня 2025 року (без нарахування за 12.2025), грн» містяться рукописні записи – 105633,67 гривень (за водопостачання) та 126,12 гривень (за абонплату). Представником відповідача позивачу було повідомлено про можливість проведення перерахунку наявної заборгованості у випадку надання відповідних доказів про фактичне проживання зареєстрованих у квартирі осіб за іншою адресою. Позивачем до відповідача було подано заяву про здійснення перерахунку заборгованості, до якої були надані оригінали двох довідок, які підтверджують фактичне проживання у квартирі позивача однією особи – ОСОБА_3 . Також була подана довідка про фактичне проживання позивач та трьох її дітей за іншою адресою. Надалі, як слідує з довідки ТОВ «ЄРЦ КП» №804/2025-12-23/12777 від 23 грудня 2025 року за особовим рахунком позивача було проведено перерахунок та у графі «Заборгованість станом на 23 грудня 2025 року (без нарахування за 12.2025), грн» міститься закреслення друкованого тексту «809,18» та рукописного текст «53054,92» (за водопостачання) та закреслення друкованого тексту «840,08» і рукописний текст «126,12». Відтак з незрозумілих причин після перерахунку за особовим рахунком позивача все одно була наявна заборгованість. Вказані довідки викликали сумніви в достовірності. За вказаних обставин сторона позивача звернулась до відповідача із адвокатським запитом, у відповідь на який отримала лист №431/1114 від 30 січня 2026 року, зі змісту якого вбачається, що нарахування відповідачем послуг за адресою квартири позивача здійснюється за нормою споживання на одну особу, станом на 07 жовтня 2015 року заборгованість складала 21,44 гривень, загальна сума нарахувань без донарахування та без урахування плати за абонентське обслуговування за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 на одну особу становить 30560, 93 гривень. Донарахування за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2025 року згідно довідки про склад родини становить 104413,27 гривень. Плата за абонентське обслуговування за період з 01 січня 2022 року по 11 грудня 2025 року складає 1718,82 гривень. Абонентом за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року сплачено квитанцій на суму 31219,9 гривень. Тобто загальна сума нарахувань за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року становить 105473,12 гривень. Станом на 01 січня 2026 року заборгованість складає 105759,79 гривень. При цьому увійшовши 11 лютого 2026 року до особового рахунку споживача позивач виявила загальний розмірі заборгованості 106089,82 гривень. За таких обставин позивач стверджує, що нарахована їй заборгованість є безпідставною та підлягає списанню, а тому звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд визнати безпідставним нарахування відповідачем заборгованості в сумі 106089,82 гривень, а також зобов`язати відповідача списати заборгованість позивача за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 106089,82 гривень.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 24 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В судове засідання позивач, її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, натомість від представника позивача до суду надійшли заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання позовних вимог.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Також від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову з підстав відсутності доказів на підтвердження заявлених підстав та обставин, а також з огляду на те, що закон, на який послалась позивач у позові, втратив чинності з 01 травня 2019 року.
У відповіді на відзив представник позивача послалась на те, що нова та стара редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у тих нормах, які підлягають застосуванню до спору сторін, регулюють спірні правовідносини однаково, а також знову послалась на зміст листів відповідача, про які згадувалось у тексті позову.
У своїх додаткових поясненнях представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пославшись в обґрунтування своєї правової позиції на те, що адресою АДРЕСА_2 за особовим рахунком № НОМЕР_1 нарахування за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення проводиться за нормою водоспоживання, уповноваженим власником є позивач. 08 грудня 2025 року представниками ТОВ «ЄРЦ КП» на прийомі було виконано донарахування абоненту за надані послуги на підставі довідки про склад родини, внесено корегування: з 01 липня 2018 року з одного на п`ять осіб (відповідно до довідки про склад родини), з 05 листопада 2025 року з п`яти на чотирьох осіб (відповідно до довідки про склад родини), з 02 грудня 2025 року з чотирьох на одну особу (згідно довідки про склад родини). Станом на 07 жовтня 2015 року заборгованість за спожиті послуги склала 21,44 гривень, загальна сума нарахувань без донарахувань та без урахування плати за абонентське обслуговування за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року за особовим рахунком на одну особу становить 30560,93 гривень. Донарахування за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2025 року за особовим рахунком позивача становить 104413,27 гривень. Плата за абонентське обслуговування за період з 01 січня 2022 року по 11 грудня 2025 року складає 1718,82 гривень. Споживачем за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року сплачено 31219,9 гривень, тобто загальна сума нарахувань за період з 07 жовтня 2015 року по 11 грудня 2025 року становить 105473,12 гривень. Станом на 01 травня 2026 року розмір заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення складає 107225,5 гривень, плата за абонентське обслуговування 44,93 гривень. За таких обставин, посилаючись на те, що позивач не виконала свій обов`язок щодо інформування відповідача про тимчасову відсутність споживача та інших осіб у житлі, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими і недоведеними.
У своїх додаткових поясненнях представник позивача критично оцінила заперечення сторони позивача проти позовних вимог, пославшись на те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони ними користувались, однак з січня 2019 року позивач та її троє дітей були зареєстровані та проживали за іншою адресою – АДРЕСА_3 , а 07 березня 2022 року позивач із дітьми виїхала за кордон. Споживачі зобов`язані оплачувати лише ті послуги, що були ним фактично надані, а не нараховані.
За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове та здійснити розгляд справи за наведеної явки учасників справи.
Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріал цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач на праві власності належить кватира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За адресою вищевказаної квартири відповідачем надаються послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, для чого на ім`я позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким станом на травень 2026 року обліковується заборгованість позивача перед відповідачем в загальному розмірі 107270,43 гривень. При цьому більша частина такої заборгованості нарахована у грудні 2025 року в загальному розмірі 104413,27 гривень одноразово. Дані обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості по особовому рахунку.
Як встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України вищевказане одноразове нарахування суми боргу відбулось внаслідок здійснення перерахунку з огляду виявлену більшу кількість зареєстрованих у квартирі позивача осіб, донарахування боргу відбулось за період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2025 року. Також судом встановлено, що квартира не обладнана лічилкам води, а тому нарахування вартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення здійснюється з розрахунку на кількість 
Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08 грудня 2025 року за адресою вищевказаної квартири зареєстровані наступні особи: позивач в період з 14 червня 2011 року по 05 листопада 2025 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 14 червня 2011 року по 02 грудня 2025 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 14 червня 2011 року по 02 грудня 2025 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 12 травня 2015 року по 02 грудня 2025 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 05 вересня 2011 року по 02 грудня 2025 року. Дані обставини щодо реєстрація місця проживання позивача підтверджуються і копією витягу з реєстру територіальної громади.
В той же час, відповідно до копії акту 09 грудня 2025 року ОСББ з січня 2019 року по дату складення акту позивач та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживали за адресою АДРЕСА_3 .
А згідно копії акту №9/12 від 09 грудня 2025 року ОСББ «Маршала Малиновського-36» в період з березня 2022 року по 09 грудня 2025 року фактично єдиною особою, яка проживала за адресою квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , інших осіб, які б постійно або тимчасово проживали у квартирі не зафіксовано, показники споживання комунальних послуг (вода, сміття тощо) відповідають проживання однією ї особи.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року (регулює спірні правовідносини сторін до 01 травня 2019 року), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (регулює спірні правовідносини сторін з 01 травня 2019 року), Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», ЖК України, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі – Правила №630; період дії з 21 липня 2005 року по 01 травня 2022 року), Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 (далі – Правила №690; діє з 13 серпня 2019 року).
Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.
Положеннями ст.11 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач – фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг (далі – споживач) – індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги – суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року визначено, що виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.
Положеннями ст.1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» визначено, споживач питної води – юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення питних фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб.
Статтею 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» кінцевий споживач комунальної послуги – особа, яка здійснює кінцеве споживання комунальної послуги для власних потреб та є стороною договору про надання відповідної комунальної послуги як споживач (або є співвласником багатоквартирного будинку, об`єднання співвласників або управитель якого уклали відповідний договір про надання комунальної послуги в інтересах співвласників) згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Нормою ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року визначено розподіл житлово-комунальних послуг залежно від їх функціонального призначення. Зокрема, до житлово-комунальних послуг віднесено окрім іншого комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги – послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно ст.19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору.
Нормою ст.8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначено, що рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги.
Статтею 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності – за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування.
Пунктом 21 Правил №630 передбачено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення – з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
Пунктом 21 Правил №690 передбачено, до встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг споживання наданих послуг у будівлі визначається відповідно до Методики розподілу. В свою чергу, за змістом розділів IX, Х Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315, для цілей розподільного обліку визначається кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою. Про цю кількість осіб власник/наймач приміщення письмово повідомляє виконавця комунальної послуги та/або виконавця розподілу комунальної послуги, при цьому кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою, не може бути меншою від зареєстрованих у приміщенні – для житлових приміщень.
Пунктом 29 Правил №630 передбачено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Цьому праву споживача кореспондує передбачений п.32 Правил №630 обов`язок виконавця зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Згідно пунктів 1, 2 Порядку звільнення наймачів (власників) квартир (приватних будинків) та членів їх сімей за період їх тимчасової відсутності від оплати послуги холодного і гарячого водопостачання і водовідведення, затвердженого рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2013 року №82, наймач (власник) квартири (приватного будинку) та члени його сім`ї за період тимчасової відсутності мають право на несплату вартості ненаданих послуг з холодного та гарячого водопостачання, водовідведення при дотримання певних умов. У разі тимчасової відсутності одного або декількох членів сім`ї: за умови подання протягом місяця в районні дільниці КП «Дніпроводоканал» документів, що підтверджують факт відсутності одного або декількох членів сім`ї, а саме: заява про тимчасову відсутність одного або декількох членів сім`ї із зазначенням періоду та місця перебування; довідка підприємства-виконавця послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території про склад сім`ї із зазначенням усіх зареєстрованих осіб у квартирі (приватному будинку); документ, що підтверджує факт перебування одного або декількох членів сім`ї в іншому місці відповідно до Закону України «Про свободу пересування» (документ повинен містити кутовий штамп з реєстраційним номером, дату видачі, бути засвідчений печаткою); для працюючих – довідка з місця роботи про перебування у відпустці, відрядження (із зазначенням терміну відпустки, відрядження); для виїжджаючих за межі України – копія документу зі штампу про перетин кордону. У такому випадку перерахунок проводиться після надання документа, що підтверджує факт відсутності одного або декількох членів сім`ї, не пізніше місячного терміну.
Пунктом 45 Правил №690 передбачено, що споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору. Такому праву споживача кореспондує передбачений п.47 Правил №690 обов`язок споживача інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі.
Пунктом 50 Правил №690 передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати перерахування розміру нарахованої плати за послуги та/або ненарахування її для споживача протягом періоду тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб за умови отримання заяви та документального підтвердження відповідно до умов договору.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Аналогічна норма міститься в ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року.
Положеннями ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» встановлений обов`язок споживачів питної води своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Також за змістом ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а також у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Аналогічна норма щодо обов`язку своєчасної оплати споживачем житлово-комунальних послуг закріплена п.30 Правил №630.
Згідно ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Аналогічні положення містить п.п.38, 47 Правил №690.
Нормами ст.ст.525, 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому, згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі, відновлення становища, яке існувало до порушення.
За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.19, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15 березня 2018 року по справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі № 554/7740/17, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України). Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (п.6.12) та від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (п.57).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 зроблено висновок, що вимога про визнання боргу безпідставним є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати обсяг спожитого природного газу та відсутності обов`язку позивачки, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивачки в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Крім того, ефективним способом захисту прав є і вимога зобов`язати відповідача списати з особового рахунку донараховану заборгованість за спожитий природний газ. Така вимога є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України). Її можна заявити як разом із вимогою про визнання боргу безпідставним, так і окремо.
Задоволення вимоги зобов`язати постачальника/виконавця/надавача житлово-комунальної послуги списати з особового рахунку донараховану заборгованість може бути способом захисту права споживача на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Якщо споживач не має наміру сплачувати борг (тому, що не згоден із його існуванням; тому, що постачальник пропустив позовну давність для стягнення боргу у судовому порядку, тощо), а постачальник і не списує борг з особового рахунку на вимогу споживача, і не звертається до суду за його стягненням, то споживач буде надалі одержувати від постачальника рахунки із зазначенням боргу. Таке відображення спірного боргу в особовому рахунку може спровокувати споживача на помилкову сплату коштів всупереч його волі.
Задоволення вимоги зобов`язати постачальника/виконавця/надавача житлово-комунальної послуги списати з особового рахунку споживача донараховану заборгованість унеможливить виставлення цим постачальником рахунків на суму боргу. Тоді як списання постачальником/виконавцем/надавачем житлово-комунальної послуги суми боргу з особового рахунку споживача на письмову вимогу останнього (у позасудовому порядку) не позбавляє постачальника/виконавця/надавача житлово-комунальної послуги права звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу, якщо суд не визнав цей борг безпідставним. Вимога про скасування боргу по суті є вимогою про припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України): якщо особа вважає, що її борг існує (тобто існує і правовідношення, змістом якого є право кредитора вимагати сплати боргу та кореспондуючий обов`язок боржника), вона може просити суд цей борг скасувати (тобто припинити зазначене правовідношення) з підстав, передбачених законом. Водночас у цій справі позивачка вважає, що борг відсутній.
Близький за змістом висновок Верховний Суд сформулював у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №529/613/17-ц. Згідно з цим висновком у випадку порушення юридичною особою законодавства під час нарахування плати за централізоване постачання опалення споживач має право оскаржити у суді такі дії та вимагати провести відповідний перерахунок.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за житлово-комунальні послуги споживач має право оскаржити у судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку.
Наведені вище у шести абзацах правові висновки судів касаційної інстанції знайшли своє подальше застосування у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року по справі №753/8902/20, від 08 березня 2023 року по справі №753/20733/19, від 12 листопада 2025 року по справі №758/3016/23.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності; недоведеність заявлених позовних вимог. Наведені висновки узгоджуються правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року по справі №607/20787/19.
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду було встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , за адресою якої отримує послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за особовим рахунком № НОМЕР_1 , які надаються відповідачем. До початку грудня 2025 року, враховуючи відсутність у квартирі засобів обліку води (лічильника), вартість послуг відповідачем нараховувалась згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з розрахунку на повідомлену відповідачу кількість споживачів таких послуг, що мешкають/зареєстровані у квартирі позивача, тобто на одну особу. У грудні 2025 року відповідачем здійснено перерахунок шляхом донарахування позивачу плати за надані послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2025 року за особовим рахунком позивача на загальну суму 104413,27 гривень. Донарахування здійснено з огляду на зміст довідки про склад сім`ї, а саме відповідно до кількості зареєстрованих осіб (в певний період часу від однієї до п`яти осіб). В той же час, відповідно до наданих стороною позивача доказів, а саме копій актів, позивач та три її дитини з січня 2019 року по 09 грудня 2025 року не проживали фактично у зазначеній квартирі позивача, а мешкали разом за іншою адресою – АДРЕСА_3 . В подальшому позивач разом з дітьми виїхала за межі України. На підставі цих обставин позивач вважає, що нарахування саме всієї донарахованої суми боргу, який позивач визначила в розмірі 106089,82 гривень, є неправомірним, в зв`язку із чим у позові просить суд визнати таке нарахування саме означеної суми безпідставним, зобов`язавши відповідача списати всю вказану суму боргу.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд погоджується із правовою позицією позивача щодо неправомірності донарахування відповідачем боргу позивачу за нормою більше ніж на одну особу, однак лише за період з січня 2019 року, оскільки наявними у справі доказами підтверджено не проживання позивача та її дітей у квартирі АДРЕСА_1 саме з цієї дати, а не раніше. В той же час, донарахування відповідачем здійснено не з січня 2019 року, а з 01 серпня 2018 року, тобто за більш ранній період, ніж довела позивач. Відтак, позовні вимоги могли б бути задоволені судом частково шляхом визнання безпідставними нарахування та зобов`язання списання заборгованості саме в тому розмірі, який був донарахована за період з січня 2019 року, а не раніше, тобто у меншому розмірі. Разом з тим, позивачем, яка просить визнати безпідставною донарахування та зобов`язати списати певну конкретну суму боргу, не надано суду жодного доказу, який би суд міг використати для розрахунку заборгованості за менший період – з січня 2019 року та частково задовольнити позов. Не може суд здійснити самостійний розрахунок заборгованості і зі змісту наданого стороною відповідача розрахунку заборгованості, оскільки з його змісту вбачається, що позивачем у грудні 2025 року одночасно донараховано всю суму боргу без її деталізації за днями/місяцями, що унеможливлює самостійно визначення судом донарахованої суми боргу за період з січня 2019 року, а отже і унеможливлює часткове задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що будь-які судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню їй не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 525, 526, 625 ЦК України, ст.ст.1, 13, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, ст.ст.1, 5-7, 9, 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, ст.ст.1, 19, 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», ст.ст.1, 8, 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», п.п.21, 29, 30, 32 Правил №630, п.п.21, 24, 38, 45, 47, 50 Правил №690, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 03341305; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Троїцька, 21-а) про визнання нарахування боргу безпідставним, зобов`язання списати заборгованість – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко