КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/38884/25
номер провадження: 22-ц/824/6815/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Савчука Костянтина Петровича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року у складі судді Кондратенко О.О., у справі за поданням державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Савчука Костянтина Петровича про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 ,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Шевченківський ВДВС) Савчук К.П. звернувся до суду із поданням про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 , у зв`язку з необхідністю виконання вимог виконавчого листа №760/22374/23, виданого 03 квітня 2025 року Солом`янським районним судом міста Києва.
Подання мотивоване тим, що у державного виконавця на виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа №760/22374/23, виданого 03 квітня 2025 року Солом`янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 3 500 грн 00 коп. щомісячно, починаючи з 26 вересня 2023 року і до повноліття дитини.
Оскільки боржник ігнорує виклики державного виконавця, на його вимогу не надав витребувані документи, декларацію про майно та доходи не подав, державний виконавець просив задовольнити вказане подання про оголошення розшуку боржника.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року подання державного виконавця Шевченківського ВДВС Савчука К.П. про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відомостей про місце проживання чи перебування боржника, не підтверджено отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику до державного виконавця, а також не доведено вичерпність ужитих заходів щодо встановлення місцезнаходження боржника і виявлення належного йому майна.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, державний виконавець Шевченківського ВДВС Савчук К.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та оголосити розшук боржника ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 04 квітня 2025 року державним виконавцем за заявою стягувача винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, якою, зокрема, зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію зазначеної вище постанови направлено боржнику для виконання та стягувачеві до відома. Проте вимоги державного виконавця боржником не виконано, аліменти згідно виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва, який видано 03 квітня 2025 року у справі №760/22374/23, не сплачено, декларацію про доходи та майно не подано.
Вказує, що постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, яка була адресована боржнику, повернулася до ВДВС з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання». Згідно з відповіддю Державної міграційної служби України встановлено, що боржник зареєстрований за тією ж адресою, яка вказана у виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_1 .
Оскільки боржником рішення суду щодо стягнення аліментів не виконується, 20 серпня 2025 року державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 надіслано виклик, яким зобов`язано його з`явитись до виконавця 02 вересня 2025 року, для надання пояснень щодо сплати боргу за виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату. Проте вказаний виклик боржником не виконано.
Зазначає, що у подальшому виклик державного виконавця від 20 серпня 2025 року повернувся до ВДВС з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання». 02 вересня 2025 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 , за результатом якого боржника та належного йому майна не виявлено. Станом на 31 серпня 2025 року, тобто на момент звернення державного виконавця до суду із вказаним поданням, у боржника утворилась заборгованість зі сплати аліментів на користь стягувача в розмірі 77 583 грн 33 коп. (станом на 31 грудня 2025 року заборгованість становить вже 95 083 грн 33 коп.). Вказує, що стягнути вказану заборгованість не виявляється можливим у зв`язку з відсутністю інформації про фактичне місце знаходження (проживання) боржника.
Посилається на те, що посилання суду першої інстанції на висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі №916/1605/15-г та від 31 липня 2019 року у справі №554/13475/15-ц, грунтуються на положеннях Закону, які станом на сьогоднішній день втратили свою чинність, оскільки чинні норми Закону містять абсолютно інший порядок відкриття виконавчого провадження та повідомлення боржника про таке відкриття. Вказує, що чинною редакцією Закону передбачено, що боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, та не передбачено надання боржнику строку для добровільного виконання рішення та необхідність перевірки державним виконавцем факту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження з метою подальшого вчинення виконавчих дій.
Боржник ОСОБА_1 та стягувач ОСОБА_2 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 30 червня 2026 року на 10 год 00 хв., завчасно, належним чином в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили. 
Державний виконавець Шевченківського ВДВС Савчук К.П. 18 травня 2026 року отримав судову повістку про виклик до суду у судове засідання до «Елекронного кабінету», що підтверджується звітом про підтвердження отримання адресатом вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.78-79). 
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Боржник ОСОБА_1 та стягувач ОСОБА_2 повідомлялась судом шляхом направлення судової повістки на наявну в матеріалах справи адресу їх місця проживання. 29 травня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду повернулися конверти із судовими повістками, направленими на поштову адресу боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ) з відмітками пошти «адресат відсутній» (а.с.82-86).
Крім того, повідомлення про дату, час і місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Київського апеляційного суду та перебувало у вільному доступі.
Згідно з положеннями пунктів 2, 4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За таких обставин учасники справи вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
Тому зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У частинах 1,2 та 5 ст.263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року у справі №760/22374/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 3 500 грн 00 коп. щомісячно, починаючи з 26 вересня 2023 року і до повноліття дитини. 
Вказане рішення суду від 27 листопада 2024 року у справі №760/22374/23 набрало законної сили.
Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
На виконання вказаного вище рішення суду, 03 квітня 2025 року Солом`янським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №760/22374/23.
Постановою головного державного виконавця Шевченківського ВДВС Савчука К.П. від 04 квітня 2025 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №760/22374/23, виданого 03 квітня 2025 року Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання чина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 3 500 грн 00 коп. щомісячно, починаючи з 26 вересня 2023 року і до повноліття дитини.
Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.ст.76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, перед зверненням до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника - фізичної особи або дитини, який здійснюється відповідно Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має вжити заходів, спрямованих на встановлення фактичного місцезнаходження боржника - фізичної особи.
Згідно зі ст.438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача. Суд має право витребувати від виконавця всі необхідні документи для вирішення питання про оголошення розшуку. Суд розглядає подання виконавця протягом десяти днів.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.
Розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії (див. правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі №916/1605/15-г та від 31 липня 2019 у справі №554/13475/15-ц.
Відповідно до ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.
Отже саме по собі невиконання боржником судового рішення не є безумовною підставою для оголошення його у розшук. Виконавець повинен довести, що таке невиконання зумовлене саме винною поведінкою боржника, його обізнаністю про наявність виконавчого провадження та свідомим ухиленням від виконання рішення. За відсутності належних доказів цих обставин звернення з поданням про розшук є передчасним та необґрунтованим.
Так, відповідно до долученого до матеріалів подання листа від 04 квітня 2025 року головний державний виконавець Шевченківського ВДВС Савчук К.П. направив боржнику ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , для відома та виконання копію постанови про відкриття виконавчого провадження.
У той же час зазначений лист не містить відомостей про кількість додатків, які нібито були надіслані ОСОБА_1 . Крім того, державним виконавцем не надано суду належних доказів, зокрема опису вкладення, які б підтверджували, які саме документи фактично були направлені на адресу боржника.
Також судом встановлено, що 20 серпня 2025 року головний державний виконавець Шевченківського ВДВС Савчук К.П. сформував виклик боржнику ОСОБА_1 для явки до державного виконавця на 02 вересня 2025 року об 11 год 30 хв. за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний виклик було направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак зазначене поштове відправлення повернулося на адресу державного виконавця у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що не підтверджує фактичного отримання ОСОБА_1 відповідного виклику та не свідчить про його обізнаність щодо необхідності явки до державного виконавця.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не підтверджено вжиття повного комплексу заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для встановлення майнового стану боржника та виявлення належного йому майна, на яке могло бути звернуто стягнення.
Так, з матеріалів подання не вбачається, що головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС Савчук К.П. були направлені необхідні запити до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, Державної інспекції архітектури та містобудування України, Центрального міжрегіонального управління Держпраці, органів ДМС щодо реєстрації місця проживання боржника, підрозділів Національної поліції, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у місті Києві, банківських установ, а також до відповідних державних реєстрів щодо наявності у ОСОБА_1 нерухомого майна, обтяжень, іпотеки, заборон відчуження чи транспортних засобів.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що складений державним виконавцем 02 вересня 2025 року акт про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , не виявлено боржника ОСОБА_1 та належного йому майна, сам по собі не підтверджує вичерпності вжитих виконавцем заходів. 
Такий акт лише фіксує відсутність боржника та майна за однією адресою, однак не доводить, що державний виконавець належним чином перевірив інші можливі джерела інформації про місце перебування боржника, його майновий стан та активи, на які могло бути звернуто стягнення.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що державний виконавець не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Саме на відсутність ОСОБА_1 за цією адресою та його неявку на виклик до державного виконавця, останній посилався як на підставу для оголошення боржника в розшук. 
Водночас матеріали подання не містять доказів фактичного отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження чи виклику до державного виконавця, а також доказів повторної неявки боржника, зафіксованої у встановленому порядку.
Крім того, державним виконавцем не встановлено іншої адреси проживання чи перебування ОСОБА_1 , не надано доказів перевірки можливого перебування боржника у закладах охорони здоров`я, кримінально-виконавчих установах, а також не підтверджено вичерпність заходів щодо встановлення його місцезнаходження.
Сам факт повернення поштової кореспонденції та неявки боржника на виклик державного виконавця не доводить його обізнаності про виконавче провадження, винного ухилення від виконання рішення чи наявності достатніх підстав для оголошення ОСОБА_1 у розшук.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця Савчука К.П. про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 , оскільки державним виконавцем не доведено факту обізнаності боржника про виконавче провадження, його винного ухилення від виконання рішення суду та вичерпності заходів, ужитих для встановлення місцезнаходження боржника і належного йому майна.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що згідно з чинною редакцією ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення у разі направлення постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (в поточній редакції) визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Тобто, вказана норма дійсно встановлює презумпцію повідомлення боржника для цілей початку та подальшого здійснення виконавчого провадження, однак така презумпція сама по собі не є безумовним доказом фактичної обізнаності ОСОБА_1 про виконавче провадження, отримання ним викликів державного виконавця та свідомого ухилення від виконання рішення суду.
Оголошення боржника у розшук є окремим та більш істотним заходом примусового характеру, застосування якого потребує не лише підтвердження факту направлення кореспонденції, а й доведення наявності передбачених законом підстав для такого розшуку. Зокрема, виконавець має підтвердити, що ним вжито всіх необхідних заходів для встановлення місця проживання чи перебування боржника, а також, що невиконання рішення не є наслідком необізнаності особи про виконавче провадження, а свідчить про її свідоме ухилення від виконання покладених на неї обов`язків. За відсутності таких доказів сам факт повернення поштового відправлення за закінченням строку зберігання не може бути достатньою підставою для оголошення ОСОБА_1 у розшук.
При цьому колегія суддів враховує що за загальним правилом офіційного документообігу повернення кореспонденції з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування і не свідчить про відмову адресата від одержання кореспонденції. 
Подібної логіки дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року. 
У пункті 23 рішення від 16 січня 2025 року у справі «Твердохлєбова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що можливість для сторін брати участь у провадженні випливає з об`єкта та мети статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод в цілому.
За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження.
Принципи змагальності та рівності сторін навряд чи можна уявити без участі сторін у судовому розгляді і вони вимагають, щоб особа, щодо якої було ініційоване провадження, була поінформована про цей факт (див. рішення у справі «Діліпак та Каракая проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 і № 24838/05, пункти 76 і 77, від 04 березня 2014 року).
У разі невручення належним чином стороні провадження судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе під час провадження (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року із подальшими посиланнями).
Крім того, принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274, та «Авотіньш проти Латвії» [ВП] (Avotiтр v. Latvia) [GC], заява №17502/07, пункт 119, від 23 травня 2016 року), і має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року).
Отже, без належного підтвердження того, що ОСОБА_1 був реально обізнаний про виконавче провадження та свідомо ухилявся від виконання рішення, оголошення його у розшук не відповідало б вимогам справедливого провадження і пропорційності втручання у права особи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, суддею додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) Савчука Костянтина Петровича залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий

Судді: