ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
просп. Науки, 5, м. Харків, 61612, телефон/факс (057)702 10 79, inbox@lg.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року м.Харків Справа № 913/266/20(913/27/26)
Провадження №10/913/266/20(913/27/26)

Господарський суд Луганської області у складі судді Масловського С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №913/266/20(913/27/26) за позовом Публічного акціонерного товариства “Українська інноваційна компанія” (місцезнаходження: вул. Сметаніна, буд. 3-А, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404)
до відповідача 1 –  ОСОБА_1  (місцезнаходження: АДРЕСА_1 )
відповідача 2-  ОСОБА_2  (місцезнаходження: АДРЕСА_2 )
про стягнення 153229 грн 06 коп. 
в межах справи №913/266/20 за заявою кредитора – Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮС-Металл" (місцезнаходження: вул. Чавдар Єлизавети, буд. 13, кв.37, м. Київ, 02140)
до боржника – Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" (місцезнаходження: вул. Сметаніна, буд. 3-А, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404)
про банкрутство.
Секретар судового засідання Богуславська Є.В.
У засіданні брали участь:
від позивача – Курник В.О., діє на підставі ордеру серія АІ № 2124835 від 10.02.2026, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 11870/10 від 28.02.2025;
від відповідачів – представники не прибули.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство “Українська інноваційна компанія” звернулось до Господарського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій просить суд солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором №1789 від 26.12.2006 та кредитним договором №1944 від 07.11.2007 в розмірі 153229 грн 06 коп., з яких: 36531 грн 77 коп. – 3% річних, 116697 грн 29 коп. – інфляційні нарахування.
В обґрунтування поданого позову зазначено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 по справі №2-1363 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Укрінбанк» заборгованість по кредитах в розмірі 272346 грн 76 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 1700 грн 00 коп., витрати на судово – технічне забезпечення в розмірі 30 грн 00 коп.
У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачами рішення Рівненського міського суду Рівненської області, позивачем, керуючись положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані на суму невиконаного зобов`язання інфляційні нарахування за період з 05.09.2017 по 23.02.2022 в розмірі 116697 грн 29 коп., 3% річних за період з 05.09.2017 по 23.02.2022 в розмірі 36531 грн 77 коп.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.02.2026 матеріали справи №913/266/20(913/27/26) передано на розгляд судді Масловському С.В.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.02.2026 витребувано у Управління ДМС у Рівненській області відомості щодо причин зняття з реєстрації та актуальну інформацію щодо реєстрації місця проживання чи місця перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Рівненським МВ УМВС України 03.10.2007.
13.03.2026 на електронну адресу Господарського суду Луганської області від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Рівненській області надійшов лист №5601.15-1169/56.15-26 від 13.03.2026 в якому повідомлено про те, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до пп.5 п.5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 “Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад” знятий 03.08.2023 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , за заявою власника житло ОСОБА_3 . За обліками відомчої інформаційної системи ДМС ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 05.03.2026 зареєстрованим не значиться.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 16.03.2026 позовну заяву без номеру від 19.02.2026 Публічного акціонерного товариства “Українська інноваційна компанія” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 153229 грн 06 коп. залишено без руху. Встановлено Публічному акціонерному товариству “Українська інноваційна компанія” строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, шляхом подання суду: доказів надіслання на адресу відповідача -1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) копії позовної заяви та всіх доданих до позовної заяви документів.
19.03.2026 за допомогою підсистеми “Електронний суд” від Публічного акціонерного товариства “Українська інноваційна компанія” надійшла заява без номеру від 19.03.2026 про усунення недоліків позовної заяви, в якій на виконання вимог ухвали суду надано докази надсилання на адресу відповідача -1 копії позовної заяви та всіх доданих до позовної заяви документів.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №913/266/20(913/27/26). Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 22.04.2026 о 15 год. 40 хв. 
У судовому засіданні 22.04.2026 постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання в межах строку підготовчого провадження на 13.05.2026 о 12 год 00 хв., яку відповідно до ч.5 ст. 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання.
У судовому засіданні 13.05.2026 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.06.2026 о 10 год 20 хв., яку відповідно до ч.5 ст. 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання.
Судове засідання, призначене на 17.06.2026 о 10 год 20 хв., не відбулось, оскільки суддя Масловський С.В. з 15.06.2026 по 19.06.2026 перебував на лікарняному у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.
Про те, що судове засідання не відбудеться, учасників справи було повідомлено телефонограмою від 16.06.2026.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 23.06.2026 повідомлено учасників справи про призначення розгляду справи по суті на 01.07.2026 об 11 год. 15 хв.
Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Враховуючи, що відповідачами не подано відзивів на позовну заяву, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.
Розглянувши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Луганської області,
ВСТАНОВИВ:

26.12.2006 між Акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (банк за договором) та ОСОБА_1 (позичальник за договором) було укладено кредитний договір №1789 (далі – договір), за умовами якого банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, оплатності та цільового використання кредит у розмірі 19800,00 доларів США на термін до 25.12.2009 включно (п. 1.1. договору).
Відповідно до п.1.2. договору за користування кредитом процентна ставка встановлюється в розмірі 12,5 процентів річних від суми фактичної заборгованості за кредитом.
Відповідно до п.3.1. договору позичальник зобов`язується використати кредит на вказані в договорі цілі (потреби), повністю повернути його в термін до 25.12.2009, сплатити нараховані проценти, щомісячну комісію та інші передбачені цим договором. Погашення кредиту проводиться щомісячно по 660,00 доларів США, починаючи з 01.07.2007, та в останній місяць – залишок боргу шляхом внесення грошових коштів готівкою через касу банку на відповідний рахунок або перерахуванням безготівковим шляхом на рахунок для обліку заборгованості по кредиту.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором, 26.12.2006 між ОСОБА_2 (поручитель) та Акціонерним товариством «Укрінбанк» укладено договір поруки №1789/1, відповідно до умов якого, поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_1 за договором, передбаченим п.2 договору (основний договір) щодо повернення кредитних коштів в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та інших платежів передбачених кредитною угодою та чинним законодавством України (п.1. договору поруки); у разі порушення боржником основного договору, боржник і поручитель несуть перед кредитором солідарну відповідальність (п.1.2. договору поруки); під основним договором розуміють кредитну угоду №1789 від 26.12.2006, укладену кредитором та боржником ( ОСОБА_1 ), згідно умов якої боржник зобов`язується повернути отриманий кредит в сумі 19800,00 доларів США до 25.12.2009 включно; основний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.2.1, 2.2. договору поруки).
07.11.2007 між Акціонерним товариством «Український інноваційний банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №1944, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування кредитним коштами (п.3.1. договору) з лімітом заборгованості 10945,00 доларів США на споживчі цілі на термін по 05.11.2010 включно зі сплатою 12,5% річних (п.2.1. договору).
З метою забезпечення виконання за укладеним договором, 07.11.2007 між ОСОБА_2 (поручитель) та Акціонерним товариством «Укрінбанк» укладено договір поруки №1944/2, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язків ОСОБА_1 (боржником) за договором, передбаченим п.2. цього договору щодо повернення кредитних коштів в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків та інших платежів передбачених кредитною угодою та чинним законодавством України (п.1.1. договору поруки); у разі порушення боржником основного договору, боржник і поручитель несуть перед кредитором солідарну відповідальність (п.1.2. договору поруки); під основним договором розуміють кредитну угоду №1944 від 07.11.2007, укладену між кредитором та боржником ( ОСОБА_1 ), згідно умов якої, боржник зобов`язується повернути отриманий кредит в сумі 10945,00 доларів США до 05.11.2010 включно, зі сплатою 12,5% річних, та 0,2% щомісячної комісії, щомісячно сплачувати нараховані відсотки, комісію та інші платежі у розмірі і випадках передбачених кредитною угодою (п.2.1. договору поруки); основний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.2.2. договору поруки).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником та поручителем умов укладених кредитних договорів та договорів поруки, позивач звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 по справі №2-1363 позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрінбнак» задоволені. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами №1789 від 26.12.2006 та №1944 від 07.11.2007 в сумі 272346 грн 76 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1700 грн, витрати на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу в сумі 30 грн 00 коп. 
На виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 видано відповідні виконавчі листи №2-1362/2009 від 27.07.2009.
Як зазначає позивач, відповідно до відомостей з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, 26.06.2017 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, керуючись п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу виконавчий лист №2-1362 від 27.07.2009 щодо стягнення зі ОСОБА_2 на користь АТ «Укрінбанк» заборгованості у сумі 274076 грн 76 коп.
Посилаючись на подальше невиконанням позичальником та поручителем рішення суду, позивачем, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України нараховані інфляційні нарахування за період з 05.09.2017 по 23.02.2022 в розмірі 116697 грн 29 коп., 3% річних за період з 05.09.2017 по 23.02.2022 в розмірі 36531 грн 77 коп.
13.07.2016 на позачергових загальних зборах акціонерів Публічного акціонерного товариства “Український інноваційний банк”, було прийнято рішення про затвердження Статуту товариства в новій редакції, рішення про зміну назви товариства на Публічне акціонерне товариство “Укрінком”.
28.03.2017 рішенням позачергових загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства “Укрінком”, змінено найменування товариства як юридичної особи з Публічного акціонерного товариства “Укрінком” на “Публічне акціонерне товариство “Українська інноваційна компанія”, затверджено статут в новій редакції.
Відомості про це були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ідентифікаційний код суб`єкта підприємницької діяльності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань – 05839888, тобто такий самий, як у ПАТ “Укрінбанк”.
Відповідно до висновку викладеному у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №826/14033/17 від 09.08.2019, ПАТ “Укрінбанк” та ПАТ "Укрінком" є тією ж юридичною особою, яке довело свою ідентичність та безперервність юридичної особи.
Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 16.10.2024 у справі №913/266/20 зазначає, що неодноразові рішення органу управління ПАТ “Український інноваційний банк” про внесення відповідних змін щодо зміни назви, місцезнаходження акціонерного товариства, нової редакції статуту, видів діяльності товариства та призначення органів управління, не є реорганізацією в розумінні банківського законодавства і не впливають на обсяг прав та обов`язків цією юридичної особи, які виникли раніше у зв`язку із здійсненням нею банківської діяльності в межах своєї спеціальної правосуб`єктності як банківської установи, оскільки внаслідок цього не створився новий учасник правовідносин, а отже ПАТ “Укрінбанк” та ПАТ “Українська інноваційна компанія” є однією й тією ж юридичною особою, з одним й тим самим ідентифікаційним кодом 05839888.
Згідно зі ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір. 
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Приписами статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. 
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).
Приписами ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, якими визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1 -2 ст. 553 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто поза межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі №754/511/23 дійшла таких висновків: «Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності. …"
Також у наведені постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила: « Разом з тим з урахуванням висновків у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатись натуральним навіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній з яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22).
Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22). …"
Вирішуючи питання про стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 625 ЦК України, необхідним є перевірка наявності невиконаного грошового зобов`язання відповідачів перед позивачем, наявність доказів на підтвердження факту отримання позивачем виконавчих листів, відкриття виконавчого провадження, відсутність пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання чи його поновлення тощо.
З`ясування обставини пропуску позивачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відсутності судового рішення щодо його поновлення має першочергове значення у таких справах, оскільки правовим наслідком спливу цього строку є припинення права кредитора нараховувати 3 % річних та інфляційних втрат на вимогу до боржника за грошовим зобов`язанням, яка не підлягає примусовому виконанню.
Оцінка ж причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та можливості поновлення не є предметом доказування у справах про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за період після спливу вказаного строку, оскільки це питання вирішується у спеціальному процесуальному порядку.
Відповідно до приписів статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України).
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 по справі №2-1363 позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрінбнак» задоволені. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами №1789 від 26.12.2006 та №1944 від 07.11.2007 в сумі 272346 грн 76 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1700 грн, витрати на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу в сумі 30 грн 00 коп. 
На виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 видано відповідний виконавчий лист №2-1362/2009 від 27.07.2009 щодо боржника ОСОБА_2 .
Також судом встановлено, що 26.06.2014 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області повернуто стягувачу виконавчий лист №2-1362 від 27.07.2009 щодо стягнення зі ОСОБА_2 на користь АТ «Укрінбанк» заборгованості у сумі 274076 грн 76 коп.
Підставою для повернення виконавчого листа стягувачу, було положення п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (тут, та надалі - в редакції станом на момент прийняття вказаної постанови), яким передбачалося, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо зокрема у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього закону щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Приписами ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків встановлених статтею 22 цього закону.
Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання, зокрема протягом року, якщо інше не передбачено законом.
За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку для пред`явлення виконавчого листа №2-1362/2009 від 27.07.2009 щодо стягнення заборгованості зі ОСОБА_2 до виконання, що є наслідком припинення права кредитора нараховувати 3 % річних та інфляційних втрат на вимогу до боржника за грошовим зобов`язанням, яка не підлягає примусовому виконанню.
Оскільки ПАТ «Українська інноваційна компанія», в порушення приписів ст.ст. 73-77 Господарського процесуального кодексу України не надано суду доказів наявності права на примусове виконання судового рішення про стягнення заборгованості зі ОСОБА_2 , господарський суд дійшов висновку, що неперебування виконавчого листа на виконанні в органах державної виконавчої служби, у поєднанні зі спливом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, виключає можливість застосування до спірних правовідносин, щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням, положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім того, оскільки звертаючись з даним позовом до суду, ПАТ «Українська інноваційна компанія» в порушення приписів ст.ст 73-77 Господарського процесуального кодексу України не надано суду жодних доказів на підтвердження факту отримання позивачем виконавчого листа з примусового виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26.03.2009 по справі №2-1363 зокрема щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та відкриття відповідного виконавчого провадження, господарський суд позбавлений можливості встановлення обставин щодо відсутності пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання або його поновлення, та відповідно можливості застосування до вказаних спірних правовідносин положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що вимога ПАТ "Українська інноваційна компанія" про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 153229 грн 06 коп. не є законною, обґрунтованою, не доведена належними та допустимими доказами, атому задоволенню не підлягає.
Судовий збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства “Українська інноваційна компанія” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 153229 грн 06 коп. – відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач: Публічне акціонерне товариство “Українська інноваційна компанія” (місцезнаходження: вул. Сметаніна, буд. 3-А, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, ідентифікаційний код юридичної особи 05839888)
Відповідач 1 – ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 )
Відповідач 2- ОСОБА_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

Повне рішення складено 15.07.2026.

Суддя Сергій МАСЛОВСЬКИЙ