П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/20749/26 
Головуючий у 1-й інстанції: Горбатюк В.В. 
Суддя-доповідач: Залімський І. Г. 
21 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Залімського І. Г. 
суддів: Мацького Є.М.  Сушка О.О. 
секретар судового засідання: Гавриленко А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення № 0501100100000810 від 03.06.2026 про примусове видворення з України іноземця - громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.06.2026 позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що до закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач не звернувся до підрозділів УДМС у Вінницькій області для її продовження, після закінчення строку дії посвідки у семиденний строк не знявся з реєстрації місця проживання та не виїхав за межі України.
За порушення встановлених правил перебування іноземців на території України позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
21.04.2026 щодо ОСОБА_1 прийнято рішення № 0517130100021084 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України до 19.05.2026. Позивач це рішення не оскаржив та у визначений строк не виконав.
03.06.2026 під час повторного виявлення позивача, з урахуванням невиконання рішення про примусове повернення та подальшого перебування на території України без належних документів, прийняло рішення № 0501100100000810 про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 з території України.
Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.
Позивач, представник позивача та третя особа заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Встановлено, позивач є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Воронезькій області Російської Федерації. Паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 виданий 02.02.2021 та був дійсний до 02.02.2026.
Згідно матеріалів справи, з 23.10.2018 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , має двох малолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), які є громадянами України та зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .
Під час проведення заходів з виконання законодавства у міграційній сфері у м. Гайсині було виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який прибув на територію України 21.06.2021 з метою возз`єднання сім`ї та у зв`язку із шлюбом з громадянкою України. 22.01.2025 його було документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , виданою органом 0503, зі строком дії до 21.01.2026.
Головним спеціалістом Гайсинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Алімовою Т.М. щодо позивача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 0517130100021084 від 21.04.2026.
За змістом вказаного рішення, позивач здійснив перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» через пункт пропуску «Бачівськ» з метою возз`єднання сім`ї, перебував на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , строк дії якої закінчився 21.01.2026. Після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач територію України не залишив, із заявою про продовження строку перебування або оформлення документів для подальшого законного перебування в Україні до територіальних органів чи підрозділів ДМС України не звертався. 
Також у рішенні зазначено, що за порушення встановлених правил перебування в Україні щодо позивача складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу.
Вказаним рішенням ОСОБА_1 зобов`язано залишити територію України у строк до 19.05.2026. На примірнику рішення міститься підпис позивача про ознайомлення з рішенням 21.04.2026, а також зазначено, що українську мову він розуміє без перекладача.
Відповідно до рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 03.06.2026, прийнятого Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що за результатами розгляду матеріалів щодо вказаної особи вирішено примусово видворити його з України. Зазначено, що у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено обставин, за наявності яких відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути примусово видворений з України, а також не встановлено обставин, за яких його виїзд з України обмежується або відкладається.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2026 у справі № 127/19464/26 позов Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення процедури примусового видворення за межі території України задоволено. ОСОБА_1 затримано з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на шість місяців.
Позивач не погодився із рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 0501100100000810 від 03.06.2026 про його примусове видворення з України, а тому звернувся до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняте без належного врахування сімейного життя позивача, факту наявності дружини-громадянки України, двох малолітніх дітей, стану здоров`я дітей та наслідків видворення для сім`ї.
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» передбачає, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Стаття 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2022 року № 692, з 01.07.2022 року втратила чинність угода між урядом України та урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з російською федерацією, підписана 16 січня 1997 року в Москві.
Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2022 року № 692 передбачає, що на період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинити дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян російської федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян російської федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди.
Відтак, громадянам російської федерації, які перебували на території України по без візу та у яких закінчився 90 денний термін перебування, з 01.07.2022 заборонено перебувати на території України по паспортам громадян російської федерації та паспортам громадянина російської федерації що посвідчує особу громадянина російської федерації за межами російської федерації.
Пункт 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначає, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Частина 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» встановлює, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно із частиною 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» передбачає, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.
Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Верховний Суд у постанові №932/4626/23 від 25.02.2026 зауважив, що рішення ДМС України про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або до третьої країни має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій).
Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, затверджена Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (Інструкція № 353/271/150), згідно із пунктом 2 Розділу І якої терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Пунктом 5 Розділу І Інструкції № 353/271/150 визначені підстави для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни, зокрема:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Пунктом 1-5 розділу 2 Інструкції № 353/271/150 визначено, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/ підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.
Встановлено, що ОСОБА_1 прибув на територію України 21.06.2021 з метою возз`єднання сім`ї та у зв`язку із шлюбом з громадянкою України.
22.01.2025 позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , виданою органом 0503, зі строком дії до 21.01.2026.
Позивач вказав, що неодноразово усно звертався до відповідача з метою продовження дії посвідки на тимчасове проживання, однак відповідач не реагував на такі звернення.
Суд першої інстанції вказав, що відповідач не надав належної оцінки таким зверненням позивача.
Однак, апеляційний суд відхиляє вказані доводи позивача, а вказаний висновок суду вважає необґрунтованим, адже матеріали справи не містять жодних доказів вжиття позивачем будь-яких заходів для продовження дії вказаної посвідки.
До того ж, у ході судового засідання апеляційним судом з`ясовано, що починаючи з 2018 року, позивач щорічно оновлював посвідку на тимчасове проживання. Тобто, позивач знав про необхідність легалізації свого перебування в України та вчиняв для цього окремі заходи.
Оскільки після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач територію України не залишив, із заявою про продовження строку перебування або оформлення документів для подальшого законного перебування в Україні до територіальних органів чи підрозділів ДМС України не звертався, головним спеціалістом Гайсинського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Алімовою Т.М. щодо позивача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 0517130100021084 від 21.04.2026, яким ОСОБА_1 зобов`язано залишити територію України у строк до 19.05.2026.
З вказаним рішенням позивач ознайомлений 21.04.2026, від перекладача та представника відмовився, примірник даного рішення отримав про, що свідчить його власноручний підпис у самому рішенні та розписці.
Рішення про примусове повернення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 є чинним та не було оскаржено.
Крім того, за порушення встановлених правил перебування іноземців на території України щодо позивача 21.04.2026 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МВН № 003620, а постановою серії ПН МВН № 003617 від 21.04.2026 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
У строк до 19.05.2026 ОСОБА_1 територію України не залишив, продовжив подальше перебування на території України без належних документів, тобто вчиняв дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у зв`язку із чим відповідач правомірно прийняв оскаржуване рішення від 03.06.2026 № 0501100100000810 про примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 з території України.
Водночас, у даному випадку не встановлено заборон щодо примусового повернення, передбачених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Доводи позивача про те, що невиконання ним рішення про примусове повернення було зумовлено не наміром ухилитися від виконання вимог міграційного законодавства, а об`єктивними обставинами, пов`язаними із закінченням строку дії його паспортного документа, неможливістю продовження чи заміни такого документа на території України у зв`язку з припиненням роботи дипломатичних установ Російської Федерації в Україні, а також неможливістю перетину державного кордону України за недійсним паспортним документом, не підтверджені жодними доказами вжиття позивачем дій для легалізації свого перебування на території України.
Посилання суду першої інстанції на те, що для прийняття рішення про примусове видворення відповідач мав встановити не лише формальний факт невиконання позивачем рішення про примусове повернення від 21.04.2026, але й перевірити, чи було таке невиконання саме без поважних причин, а також чи свідчили дії позивача про свідоме ухилення від виконання рішення органу ДМС, колегія суддів розцінює критично.
Так, суд першої інстанції вказав, що сімейні зв`язки позивача з Україною не є випадковими, формальними чи штучно створеними з метою уникнення наслідків міграційного законодавства. Позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України понад сім років, має двох малолітніх дітей-громадян України, які проживають на території України, син позивача хворіє, а тому рішення про його примусове видворення безпосередньо впливає не лише на його приватне та сімейне життя, але й на права його дружини та дітей.
Варто зауважити, що сама наявність дружини, дітей та інших родичів, а також наявність сильного соціального зв`язку із територією України не дають іноземцю, відповідно Закону України «Про правовий статут іноземців та осіб без громадянства», законне право перебування на території України.
Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Вказані висновки узгоджуються із сталою практикою Верховного Суду про що свідчать постанови від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18, від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а, від 30.08.2024 у справі № 522/8660/23.
З урахуванням наведеного у сукупності апеляційний суд зазначає, що позивач був задокументований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , зі строком дії до 21.01.2026, у строк дії вказаної посвідки та до прийняття оскаржуваного рішення позивач не вчинив жодних дій для легалізації продовження свого перебування на території України. Також позивач не оскаржив та водночас не виконав рішення про примусове повернення від 21.04.2026, продовжує порушувати законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства шляхом перебування на території України без належних для того підстав. Відтак, суд не знаходить достатніх та належних підстав для висновку про протиправність та необхідність оскаржуваного рішення відповідача.
У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Мацький Є.М.    Сушко О.О.