Номер провадження: 11-кп/813/1227/26
Справа № 519/1233/25 
Головуючий у першій інстанції  ОСОБА_1  
Доповідач         ОСОБА_2 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий – суддя ОСОБА_2 
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 , 
прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – ОСОБА_7 ,
обвинуваченого – ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріаликримінального провадження №22025160000000245 від 21.04.2025 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Південного міського суду Одеської області від 24.10.2025 року, яким: 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, раніше не судимий, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.161, ч.1 ст.436-2 КК України, 
встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції  ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.161, ч.1 ст.436-2 КК України та йому призначено покарання:
- за ч.1 ст.161 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;
- за ч.1 ст.436-2 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено остаточно покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання вироком суду визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід ОСОБА_8 вироком суду не обирався.
Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що  28.07.2024 року, приблизно об 11 год. 44 хв., він, знаходячись за місцем свого фактичного проживання за адресою:  АДРЕСА_1 , за допомогою належного йому мобільного телефону «TECNO», імеі НОМЕР_1 , імеі НОМЕР_2 , імеі НОМЕР_3 , та номер мобільного оператора НОМЕР_4 під час телефонної розмови з співробітником кол - оператору мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ України», будучи проросійськи налаштованою особою, що підтримує агресивну політику російської федерації, проявляючи неповагу до співрозмовника, в агресивній формі та використовуючи ненормативну лексику почав з`ясовувати причину надходження до нього повідомлень від оператора зв`язку патріотичного характеру з закликами захистити свою батьківщину та діючи з прямим умислом, направленим на цілеспрямоване та публічне вираження своїх поглядів, тобто усвідомлюючи злочинність своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і бажаючи їх настання, здійснював активні висловлювання своєї антиукраїнської позиції, виправдовуючи здійснення збройної агресії рф проти України, розпалюючи національну ворожнечу та принижуючи національну честь та гідність
Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених: ч.1 ст.161 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вчинення умисних дій, спрямованих на розпалення національної ворожнечі та приниження національної честі та гідності., та ч.1 ст.436-2 КК України за кваліфікуючими ознаками – виправдовування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 кожен окремо, подали апеляційні скарги.
Захисник, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , просить змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, посилаючись на суворість призначеного покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого. 
Захисник вважає, що місцевий суд не врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, повністю визнав свою вину, що є достатнім для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України. 
Обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності своєї вини та правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. 
Обвинувачений стверджує, що призначене йому покарання є занадто суворим з огляду на дані, що характеризують його особу. Зазначає, що місцевим судом було необґрунтовано відхилене його клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи та зроблений помилковий висновок про те, що він не перебував у статні афекту під час вчинення кримінальних правопорушень, викликаним смертю матері. На переконання обвинуваченого, перебування його у місцях позбавлення волі може призвести до негативних для нього наслідків. 
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений. 
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений та захисник будь-яких клопотань не заявляли.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України (далі – КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник та обвинувачений не оспорюють встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочинів, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст.161, ч.1 ст.436-2 КК України, тому вирок у цій частині судом не переглядається.
Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного  ОСОБА_8 злочинів, не є предметом апеляційного розгляду.
Оцінивши доводи апеляційних скарг та фактичні обставини даної справи, колегія суддів вважає, що вимог сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, із застосуванням положень ст.75 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке
Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений та захисник порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.161, ч.1 ст.436-2 КК України, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи та обґрунтував неможливість застосування при призначенні покарання вимог ст.75 КК України. 
Так, при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував особу обвинуваченого, обставини вчинених кримінальних правопорушень, зокрема те, що вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення мають підвищену суспільну небезпеку, а характер висловлювань обвинуваченого, які виправдовували збройну агресію РФ проти України, розпочатої ще у 2014 році, також спрямовувалися на приниження національної честі та гідності, що свідчить про негативне ставлення обвинуваченого до української влади та народу.
Наведені обставини свідчать про відсутність достатніх підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що врахувавши обставини вчиненого злочинів, тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема і ті, які зазначені в апеляційній скарзі, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що з урахуванням суті та тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, зокрема того, що обвинувачений, діючи з прямим умислом, будучи громадянином України, вчинив кримінальні правопорушення спрямовані на виправдовування збройної агресії РФ проти України та розпалення національної ворожнечі, приниження національної честі та гідності, рівень суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, призначення останньому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, з огляду на вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, не узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, не відповідає основній його меті як заходу примусу та не є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Разом з цим, колегією суддів встановлено підстави для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначення строку покарання обвинуваченому, з огляду на таке.
Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі – постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Санкція інкримінованих ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.161 КК України, передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого. Санкція ч.1 ст.436-2 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або пробаційним наглядом на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції послався на характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочинів, їх тяжкості, дані про особу обвинуваченого та спричинені наслідки, а також встановив відсутність обставин, які пом`якшують покарання (ст. 66 КК України), а також відсутність обставин, які обтяжують покарання (ст.67 КК України).
В обґрунтування призначеного покарання, місцевий суд послався на врахування обставин вчинення обвинуваченим злочинів, їх тяжкість та ступінь суспільної небезпеки, а також дані про особу обвинуваченого. 
Однак таке посилання місцевого суду фактично носить формальний характер, оскільки суд не мотивував свого рішення стосовно мотивів призначення за ч.1 ст.436-2 КК України максимального строку покарання, а також майже максимального строку покарання, передбаченого санкцією статті ч.1 ст. 161 КК України.Таке рішення місцевого суду не відповідає вимогам процесуального закону. 
На думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні, враховуючи дані про особу обвинуваченого, призначення покарання в максимальних межах, є занадто суворим, що є підставою для зміни вироку в частині призначення покарання.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Положеннями ч. 2 ст. 409 КПК регламентовано, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може також бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. 
Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено. 
З урахуванням встановлених судом обставин, апеляційний суд вважаєза необхідне частково задовольнити апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, а вирок місцевого суду змінити в частині призначеного покарання.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, 
постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 – задовольнити частково.
Вирок Південного міського суду Одеської області від 24.10.2025 року в кримінальному провадженні №22025160000000245 від 21.04.2025 року, яким  ОСОБА_8 засуджений за ч.1 ст.161, ч.1 ст.436-2 КК України – змінити в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання:
- за ч.1 ст.161 КК України - у виді 1 (одного) року 6 (шість) місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням функцій державної служби та органів самоврядування строком на 2 (два) роки;
- за ч.1 ст. 436-2 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій державної служби та органів самоврядування строком на 2 (два) роки.
В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду 

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4