ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 716/1243/21
провадження № 61-5431св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Петрова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
третя особа- приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовська Тетяна Миколаївна, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Наталія Аліківна, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року у складі судді Пухарьової О. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року у складі колегії суддів Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовська Тетяна Миколаївна, про визнання недійсними відмов від прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовська Т. М. (далі - приватний нотаріус Малітовська Т. М.), про визнання недійсними відмов від прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майно.

На обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_8 , яка постійно проживала та перебувала на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання на АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина на таке майно: 
- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок), та земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі - земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076); 
- земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019, площею 2,0543 га, з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020, площею 2,3852 га, з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021, площею 1,4075 га, розташовані на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.
Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 є її діти: ОСОБА_3 , 1963 року народження; ОСОБА_7 , 1965 року народження; ОСОБА_5 , 1967 року народження; ОСОБА_6 , 1970 року народження; ОСОБА_3 , 1975 року народження; ОСОБА_4 , 1977 року народження; ОСОБА_1 , 1972 року народження; ОСОБА_2 , 1974 року народження.

На день смерті ОСОБА_8 разом з нею в одному будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся ОСОБА_3 . 

Інші спадкоємці, а саме: ОСОБА_3 , 1963 року народження, ОСОБА_5 , 1967 року народження, ОСОБА_6 , 1969 року народження, ОСОБА_4 , 1977 року народження, подали до приватного нотаріуса Малітовської Т. М. заяви про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 , 1975 року народження.

Спадкоємець ОСОБА_3 , 1963 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкоємець першої черги ОСОБА_7 закликався до прийняття спадщини шляхом повідомлення нотаріусом про його право прийняття, однак таким правом не скористався, відповідно спадщину не прийняв.

Позивачі зазначали, що 15 листопада 2016 року та 27 листопада 2016 року приватний нотаріус Малітовська Т. М. видала відповідні свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 , а саме на все спірне спадкове майно.

Надалі, 07 травня 2021 року, приватний нотаріус Малітовська Т. М. посвідчила договір дарування спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та договір дарування спірної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, за яким ОСОБА_3 подарував зазначене майно ОСОБА_4 .

Також позивачі зазначали, що 08 червня 2021 року вони звернулися до приватного нотаріуса Малітовської Т. М. з письмовими заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, оскільки вважали, що вони як спадкоємці за законом, які постійно проживали за місцем реєстрації матері, спадщину прийняли, проте постановами нотаріуса від 08 червня 2021 року їм відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з їх відмовою від спадкування після смерті матері, що підтверджено відповідними заявами.

Посилаючись на те, що зазначені заяви про відмову від спадщини вони особисто не складали та їх не підписували, тому як правочини вони є недійсними, відповідно не створюють юридичних наслідків, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- визнати недійсною заяву ОСОБА_1 , якою вона відмовилася від прийняття спадкового майна після смерті матері ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , складену секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Білоус С. С. та зареєстровану в реєстрі за № 291;
- визнати недійсною заяву ОСОБА_2 , якою вона відмовилася від прийняття спадкового майна після померлої матері ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , складену секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Білоус С. С., зареєстровану в реєстрі за № 77;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1625, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на спірний житловий будинок;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1707, видане 27 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на спірну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1633, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021, площею 1,4075 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1629, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020, площею 2,3852 га, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1631, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019, площею 2,0543 га, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області;
- витребувати у ОСОБА_4 спірний житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вчинену 15 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_4 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а саме на: 1/7 частку спірного житлового будинку; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а саме на: 1/7 частку спірного житлового будинку; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020; 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заставнівський районний суд Чернівецької області рішенням від 20 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсною заяву ОСОБА_1 від 06 жовтня 2016 року, якою вона відмовилася від прийняття спадкового майна після померлої матері ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , складену секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Білоус С. С.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовив.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовив.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнив частково.

Визнав недійсною заяву ОСОБА_2 від 29 серпня 2016 року, якою вона відмовилася від прийняття спадкового майна після померлої матері ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , складену секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Білоус С. С.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину у частині 1/7 частки спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 1625, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на спірний житловий будинок.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину у частині 1/7 частки спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 1707, видане 27 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину у частині 1/7 частки спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 1633, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021, площею 1,4075 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину у частині 1/7 частки спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 1629, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020, площею 2,3852 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину у частині 1/7 частки спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 1631, видане 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019, площею 2,0543 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.
Визнав за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а саме на: 
- 1/7 частку спірного житлового будинку літ. А, загальною площею 32,4 кв. м, житловою площею 14,20 кв. м; 1/7 частку вбиральні літ. Е; 1/7 частку огорожі № 1-2;
- 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076;
- 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021; 
- 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020; 
- 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019.

Витребував на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_4 1/7 частку спірного житлового будинку та господарських споруд та 1/7 частку земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовив.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у частині визнання недійсними заяв про відмову від прийняття спадщини, суд першої інстанції керувався тим, що заяви про відмову від прийняття спадщини підписані не позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а іншими особами, що свідчить про відсутність їх волевиявлення на відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 на користь брата ОСОБА_3 , тому є підставою для визнання цих заяв недійсними відповідно до частини першої статті 215, частини третьої статті 203 ЦК України, оскільки такі заяви є перешкодою для позивачів у реалізації їх спадкових прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у іншій частині, суд першої інстанції керувався тим, що позивач на час відкриття спадщини, хоча і була зареєстрована в спірному будинку, однак у ньому не проживала разом зі спадкодавцем постійно та на час прийняття спадщини, оскільки перебувала в Італії, у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса чи до консула України у Республіці Італія не зверталася, а також не зверталася до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому вона не є спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті матері, тому її права оскаржуваними свідоцтвами про право на спадщину, виданими на ім`я ОСОБА_3 , та дарування ним частки майна ОСОБА_4 не порушені.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що позивач після смерті матері спадщину прийняла, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем у спірному житловому будинку. Врахувавши те, що нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, а також те, що заява про відмову від прийняття спадщини підписана не ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачку було незаконно позбавлено права власності на 1/7 частку у належному їй спадковому майні і таке її право підлягає захисту шляхом визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім`я ОСОБА_3 , у частині 1/7 частки спадкового майна та визнання за нею права власності на цю частку спадкового майна.

Також урахувавши те, що ОСОБА_3 відчужив спірний житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування цього будинку ОСОБА_4 , суд вважав, що наявні підстави для витребування 1/7 частки спірного майна з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування цього будинку, суд керувався тим, що такий спосіб захисту є неналежним та неефективним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , суд першої інстанції керувався тим, що такі відповідачі є неналежними, тому не мають відповідати за цим позовом.

Додатковим рішенням від 06 листопада 2023 року Заставнівський районний суд Чернівецької області частково задовольнив заяву представника позивачів Гірчак Н. А. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908,00 грн у рахунок відшкодування судового збору, 8 117,20 грн - у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи, 3 000,00 грн - у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, що в загальному становить 9 325,20 грн.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 178,00 грн у рахунок відшкодування судового збору, 8 117,20 грн - у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи, 12 000,00 грн - у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, що в загальному становить 23 295,20 грн.

Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 908,00 грн у рахунок відшкодування судового збору, 3 000,00 грн - у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, що в загальному становить 3 908,00 грн.

Відмовив у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 Поляка П. П. про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 39 120,00 грн.

Вирішуючи питання про розмір судових витрат на правничу допомогу позивача ОСОБА_2 , які підлягають стягненню з відповідачів, суд першої інстанції, врахувавши складність справи та виконані адвокатом роботи, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсність та необхідність), а також принцип співмірності, з огляду на обсяг задоволених позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 , дійшов висновку, що з нього на користь ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу слід стягнути 12 000,00 грн. З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , з огляду на обсяг позовних вимог, на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню 3 000,00 грн.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 у більшій частині позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_3 , відмовлено, то суд дійшов висновку, що з нього необхідно стягнути на її користь 3 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. З відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню у зв`язку з відмовою у задоволенні заявлених до нього позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні клопотання адвоката Поляка П. П. про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 39 120,00 грн, суд першої інстанції керувався тим, що у відзиві представника відповідача ОСОБА_3 зазначено, що орієнтовний розрахунок судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 25 200,00 грн, і докази понесених витрат на правничу допомогу будуть надані представником відповідача у судовому засіданні або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. Проте всупереч вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів у справі сторона відповідача не зробила ні усної, ні письмової заяви щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

24 жовтня 2023 року адвокат відповідача ОСОБА_3 Поляк П. П. надіслав суду клопотання з посиланням на частину восьму статті 141 ЦПК України про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу, без звернення до суду із заявою відповідно до статті 246 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

При цьому суд наголосив, що зазначення в мотивувальній частині відзиву на позовну заяву відповідача ОСОБА_3 про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат на правничу допомогу. Саме своєчасне звернення сторони із заявою про стягнення судових витрат є передумовою розгляду судом питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 адвокат позивача Гірчак Н. А. подала апеляційну скаргу.

Також апеляційну скаргу подав адвокат ОСОБА_3 Поляк П. П. , в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі.

Крім того, адвокат ОСОБА_3 Поляк П. П. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнив частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 скасував. Ухвалив нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/7 частку спірного житлового будинку та 1/7 частку спірної земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, скасував. Ухвалив нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року у частині розміру судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 скасував.

Додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року у частині розміру судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , змінив.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 270,00 грн у рахунок відшкодування судового збору, 8 117,20 грн - у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи, 12 000,00 грн - у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, що в загальному становить 22 387,20 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 089,60 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1 089,60 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними заяв про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, апеляційний суд, урахувавши, що позивачі зазначені односторонні правочини не підписували, у них було відсутнє волевиявлення на їх вчинення, дійшов висновку, що такі правочини є неукладеними, а тому не підлягають визнанню недійсними, що свідчить про те, що позивачі у зазначеній частині обрали неналежний та неефективний спосіб захисту свого права.

Встановивши неукладенність оспорюваного правочину (заяви про відмову від прийняття спадщини), апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині, зазначивши про те, що позивач не надала доказів прийняття нею спадщини після смерті матері, тому її права оскаржуваними свідоцтвами про право на спадщину, виданими на ім`я ОСОБА_3 , не порушені.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_2 є такою, яка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки вона постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини, а сторона відповідачів цю обставину документально не спростувала належними та допустимими доказами. При цьому суд урахував, що протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, ОСОБА_2 не заявила про відмову від спадщини. Також, урахувавши, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері, однак свідоцтва про право на спадщину на все спірне спадкове майно видані лише відповідачу, в тому числі й на частку позивача ОСОБА_2 , дійшов висновку про порушення її права на належну їй частку у майні, успадкованому від матері, у зв`язку з чим погодився з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину в частині 1/7 частки спадкового майна (у межах заявлених позовних вимог), виданих 15 та 27 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 .

Крім того, врахувавши те, що оскільки суд визнав частково недійсними видані ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом, а також те, що нотаріус відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину і вона не може у позасудовому порядку отримати вказані свідоцтва з метою реалізації нею своїх законних спадкових прав на належну їй частку у спадковому майні, апеляційний суд вказав на правильність висновків суду першої інстанції про задоволення вимоги позивача про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а саме на 1/7 частки земельних ділянок з кадастровими номерами 7321588800:01:005:0021, 7321588800:01:008:0020, 7321588800:01:008:0019. Апеляційний суд, з урахуванням фактичних обставин справи, вважав, що у спірних правовідносинах задоволення зазначених вимог є належним та ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 як спадкоємця, що прийняла спадщину після смерті матері, і приведе до відновлення її порушеного права.

Також апеляційний суд, урахувавши те, що ОСОБА_3 , набувши право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, здійснив відчуження цього майна на користь ОСОБА_4 , дійшов висновку про наявність підстав для витребування 1/7 частки цього майна на користь ОСОБА_2 з володіння ОСОБА_4 .

Однак апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/7 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, вказавши на те, що задоволення вимог позивача про витребування цього майна є підставою для внесення записів про її право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 

У частині оскарження додаткового рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року про стягнення витрат на правничу допомогу апеляційний суд виснував, що у серпні 2021 року представник відповідача Поляк П. П. подав до суду першої інстанції відзив на позов, у якому вказав, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 25 200,00 грн. 

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема і на стадії судових дебатів, Поляк П. П. не заявляв про сукупний розмір понесених у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу та про намір подати докази на підтвердження цих витрат після ухвалення рішення суду.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання адвоката Поляка П. П. про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 39 120,00 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, колегія суддів вважала, що немає підстав для стягнення на її користь судових витрат з ОСОБА_3 , тому в цій частині додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року скасувала.

З огляду на розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_2 апеляційний суд виснував, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 180,40 грн у рахунок відшкодування судового збору, 8 117,20 грн - у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи, 12 000,00 грн - у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, що в загальному становить 22 387,20 грн.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції колегія суддів змінила, в іншій частині додаткове рішення суду залишила без змін як таке, що прийнято з додержанням норм процесуального права.

Додатковою постановою від 17 квітня 2024 року Чернівецький апеляційний суд клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв Поляк П. П. , про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 482,77 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8 986,50 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Проаналізувавши долучений до матеріалів справи звіт (акт) про надані послуги від 15 березня 2024 року, який містить опис наданих ОСОБА_3 адвокатським об`єднанням послуг, а також подані ним документи, колегія суддів дійшла висновку, що відображена у цих доказах інформація щодо обсягу виконаних робіт (наданих послуг) не відповідає часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. 

Тому, керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності, проаналізувавши обсяг наданих заявнику послуг та витрачений час, дослідивши надані докази, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 482,77 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 8 986,50 грн таких витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 .

12 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н. А., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її вимог у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявниця посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16, від 02 червня 2021 року в справі № 425/237/20, від 24 грудня 2019 року в справі № 716/309/14, від 27 лютого 2024 року в справі № 688/2822/22.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час його смерті свідчить про автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини.

Заявниця зазначає, що, незважаючи на те, що вона до та на час смерті матері перебувала за кордоном, доведено, що вона підтримувала тісний зв`язок з матір`ю та з її згоди будувала житловий будинок, щоб покращити житлові умови, що свідчить про те, що вона та спадкодавець були пов`язані спільним побутом, вели разом спільне господарство. Її місце реєстрації у спірному житловому будинку є єдиним місцем її проживання. В Італії вона не проживає, а тимчасово перебуває на заробітках, у власності житла там не має, на консульському обліку не перебувала, тому не мала можливості приїжджати додому, а тому вважає, що вона є такою, яка прийняла спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.

Також звертає увагу на те, що суди залишили поза увагою те, що вона лише 5 місяців до смерті матері не проживала разом із нею, тобто не тривалий період часу. Позивач народилася та все своє життя проживала разом із спадкодавцем, а спірний житловий будинок є її єдиним житлом, з яким вона не втрачала зв`язок. На сьогодні позивач не має куди повернутися, оскільки майно вибуло з її володіння. Тому вважає, що несправедливими є висновки судів, що вона спадщину не прийняла.

Крім того, заявниця не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, вважає, що висновки апеляційного суду про неукладеність спірного правочину є помилковими. 

Зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме чи підлягає заява про відмову від прийняття спадщини визнанню недійсною за умови її непідписання спадкоємцем.
Ураховуючи, що її заява про відмову від прийняття спадщини є недійсною та такою, що не створює юридичних наслідків, видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину також є недійсними.

Вважає, що вона на підставі закону прийняла спадщину, отже, є власником 1/7 частки спадкового майна, а тому має право витребувати у ОСОБА_4 як добросовісного набувача належне їй майно.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_3 .

22 квітня 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П. П., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. 

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди в оскаржуваній частині неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права щодо визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 758/5329/15, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним на підстав статті 1301 ЦК України у тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування, коли відпала підстава закликання відповідача до спадкування.

Заявник зазначає, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_8 , тобто він не позбавляється права на спадкування, а лише його частка у спадковому майні підлягає зменшенню у випадку встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем на день її смерті. 

Стаття 1301 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки відповідач і надалі є спадкоємцем, такого права він не позбавлений. 

У зв`язку з чим вимоги позивача про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину є неналежним способом захисту та задоволенню не підлягають.

Також звертає увагу на те, що визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом порушує його права як спадкоємця першої черги, оскільки фактично позбавляє його правовстановлюючих документів, а також зумовлює необхідність повторно звертатись до нотаріуса для видачі нових свідоцтв із зазначенням 6/7 часток спадкового майна, а також понести зайві витрати на їх повторне отримання.

У випадку внесення змін до свідоцтв у порядку статті 1300 ЦК України нотаріус вносить зміни до свідоцтв, виданих ОСОБА_3 , та видає ОСОБА_2 свідоцтво на належну їй частку.

Також заявник не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем. Зазначає, що суди не надали оцінки показанням усіх свідків як доказам у справі та не навели мотивів їх врахування чи відхилення, чим порушили норми процесуального права.

Не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині витребування у ОСОБА_4 частини спадкового майна, заявник взагалі не наводить підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Також заявник звертає увагу на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, у частині доведення підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем на день її смерті. 

Так, суд апеляційної інстанції як на підставу встановлення такого факту посилався на довідку КНП «Вікнянський Центр первинної медико-санітарної допомоги» АЗПСМ села Товтри, яка була подана під час судового засідання у суді апеляційної інстанції. У зв`язку з чим заявник вважає, що суд порушив норми статті 367 ЦПК України, прийнявши нові докази, які не були подані до суду першої інстанції.
Крім того, посилався на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час розподілу судових витрат на правничу допомогу. 

Зазначає, що Чернівецький апеляційний суд постановою від 13 березня 2024 року відмовив у стягненні з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу. Підставою відмови у задоволенні клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 є відсутність заяви представника відповідача під час судових дебатів про наявність наміру подати відповідні докази понесення судових витрат на правничу допомогу протягом 5 днів. Заявник вважає, що у зазначеній частині суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме пункт 2 частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Зазначає, що процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. При цьому заявник посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 907/850/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 910/17223/19, від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 905/493/22.

Звертає увагу на те, що він подавав заяву про стягнення витрат на правову допомогу у відзиві на позовну заяву та у відзиві на позовну заяву у новій редакції, зазначав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правничу допомогу, що містяться в матеріалах справи. Тому висновки апеляційного суду щодо відсутності заяви у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України спростовуються матеріалами справи, які містять відповідну заяву.

Доводи інших учасників справи

У червні 2024 році адвокат ОСОБА_3 Поляк П. П. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів в оскаржуваній частині - без змін.
Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н. А., на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року і постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року та витребував її матеріали із Заставнівського районного суду Чернівецької області.

Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П. П., на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2025 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Верховний Суд ухвалою від 17 вересня 2025 року передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою від 25 травня 2026 року повернула справу № 716/1243/21 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , яка постійно проживала та перебувала на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 26).

На час смерті ОСОБА_8 їй на праві власності належало таке майно: 
- спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд; 
- земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами: 7321588800:01:008:0019, площею 2,0543 га, 7321588800:01:008:0020, площею 2,3852 га, 7321588800:01:005:0021, площею 1,4075 га, розташовані на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області (т. 1, а. с. 34-40, 146, 147-166).

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_8 є її діти: ОСОБА_3 , 1963 року народження; ОСОБА_7 , 1965 року народження; ОСОБА_5 , 1967 року народження; ОСОБА_6 , 1970 року народження; ОСОБА_3 , 1975 року народження; ОСОБА_4 , 1977 року народження; ОСОБА_1 , 1972 року народження, ОСОБА_2 , 1974 року народження (т. 1, а. с. 32).

Відповідно до довідки Вікнянської сільської ради від 13 травня 2021 року № 280 на день смерті ОСОБА_8 разом із нею в одному будинку були зареєстровані та проживали: сини ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 32).

Згідно з матеріалами спадкової справи № 142/2016, заведеної приватним нотаріусом Малітовською Т. М., після смерті ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері звернувся ОСОБА_3 . 

Інші спадкоємці, а саме: ОСОБА_3 , 1963 року народження, ОСОБА_5 , 1967 року народження, ОСОБА_6 , 1969 року народження, ОСОБА_4 , 1977 року народження, подали до приватного нотаріуса Малітовської Т. М. заяви про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 , 1975 року народження (т. 1, а. с. 132, 138-140).

Спадкоємець першої черги ОСОБА_7 , 1965 року народження, закликався до прийняття спадщини шляхом повідомлення нотаріусом про право його прийняття, однак таким правом не скористався, відповідно спадщину не прийняв (т. 1, а. с. 141).

Спадкоємець ОСОБА_3 , 1963 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (т. 1, а. с. 33).

У матеріалах спадкової справи також містяться заяви про відмову від прийняття спадкового майна після смерті ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 , складені від імені позивачів ОСОБА_1 , 1972 року народження, та ОСОБА_2 , 1974 року народження.
15 листопада 2016 року приватний нотаріус Малітовська Т. М. видала свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1625, на ім`я ОСОБА_3 на спірний житловий будинок та господарські споруди (т. 1, а. с. 167).

27 листопада 2016 року приватний нотаріус Малітовська Т. М. видала свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 1707, на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га для будівництва і обслуговування спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а. с.186).

Крім цього, 15 листопада 2016 року приватний нотаріус Малітовська Т. М. на ім`я ОСОБА_3 видала три свідоцтва про право на спадщину, а саме: № 1633 на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021 (т. 1, а. с. 177 зв.); № 1629 на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020 (т. 1, а. с. 172 зв.); № 1631 на земельну ділянку з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019 (т. 1, а. с. 175).

07 травня 2021 року приватний нотаріус Малітовська Т. М. посвідчила договір дарування спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував зазначене майно ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 59, 60).

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи від 20 січня 2023 року № 4475-Е запис « ОСОБА_1 », розташований у графі « Підпис П.І.Б. » на заяві ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, поданій до нотаріальної контори 06 жовтня 2016 року, посвідченій секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області та зареєстрований у реєстрі за № 91, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у графі «Підпис П.І.Б.» після запису « ОСОБА_1 » на заяві нотаріальній конторі про відмову від прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 , укладеній 06 жовтня 2016 року, посвідченій секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області та зареєстрований у реєстрі за № 91, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Запис « ОСОБА_2 », розташований у графі « Підпис П.І.Б. » на заяві від імені ОСОБА_2 нотаріальній конторі про відмову від прийняття спадщини, укладеній 29 серпня 2016 року, посвідченій секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області та зареєстрований у реєстрі за № 77, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_2 , розташований у графі «Підпис П.І.Б.» після запису « ОСОБА_2 » на заяві від імені ОСОБА_2 нотаріальній конторі про відмову від прийняття спадщини, укладеній 29 серпня 2016 року, посвідченій секретарем виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області та зареєстрований у реєстрі за № 77, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 2, а. с. 189-193).

Також установлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 03 грудня 2015 року до 23 травня 2021 року проживала в Республіці Італія, що підтверджується відмітками на аркушах 4-7 у закордонному паспорті громадянки України ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 23) та позивач не заперечувала.

Також у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У цій справі предметом позову є вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про: визнання недійсними заяв про відмову від прийняття спадщини; визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину; визнання права власності на спадкове майно; витребування майна у добросовісного набувача; скасування реєстрації права власності на спадкове майно.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Цією статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частини перша, друга статті 1272 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; правочин вчинено під впливом обману; правочин вчинено під впливом насильства; правочин вчинено під впливом тяжкої обставини).

Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними заяви про відмову від прийняття спадщини

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті матері вони не подавали та не підписували, у зв`язку з чим зазначені правочини є недійсними. 

Суди встановили, що оскаржувані заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті матері позивачі не підписували, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 20 січня 2023 року № 4475-Е.

Врахувавши зазначений висновок експерта, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсними оскаржуваних заяв про відмову від прийняття спадщини.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погодився, вважав зазначені односторонні правочини такими, які є неукладеними, оскільки вони підписані не позивачами, а іншими особами, що свідчить про те, що у позивачів було відсутнє волевиявлення на їх вчинення. Тому оскільки зазначені правочини є неукладеними, то вони не підлягають визнанню недійсними, що свідчить про те, що позивачі у зазначеній частині обрали неналежний та неефективний спосіб захисту свого права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з висновками апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Верховний Суд вважає такі висновки апеляційного суду обґрунтованими з огляду на таке.

За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 466/5298/19, від 11 жовтня 2023 року у справі № 205/2053/22).

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19).

Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Зазначені правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17.

Враховуючи вказане, апеляційний суд правильно виснував про те, що заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини є неукладеним одностороннім правочином, оскільки підписана не позивачем, а іншою особою, та свідчить про відсутність волевиявлення заявниці на вчинення відмови. 

Тому вимога ОСОБА_1 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини не є належним та ефективним способом захисту її права.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах саме щодо кваліфікації непідписаної спадкоємцем (підписаної іншою особою) заяви про відмову від прийняття спадщини як неукладеного правочину, оскільки наявна стала судова практика, зокрема наведена вище, щодо кваліфікації непідписаного правочину (як одностороннього, так і двостороннього) як неукладеного безвідносно того, який саме це вид правочину за умови порушення прав цієї особи, від імені якої був вчинений неукладений правочин.

Водночас доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками судів, власного тлумачення норм права і висновків судів та не містять обґрунтування, у чому полягає помилка суду апеляційної інстанції під час застосування норм права у зазначеній частині.

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 716/309/14, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, касаційний суд вважав, що договір дарування є недійним, оскільки від імені дарувальника договір підписаний іншою особою на особисте прохання дарувальника через похилий вік, а позивач не довів неможливість дарувальника через похилий вік проставити власноручний підпис на договорі дарування. Ці висновки викладено за інших обставин справи, тому не є застосовними у справі, що переглядається.

Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування висновків апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними заяв про відмову від прийняття спадщини.

Щодо висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тлумачення змісту вказаної норми свідчить про те, що для такого прийняття спадщини необхідно встановити саме факт постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не наявності реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що може бути відмінним.

Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц, постановах Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23.

У постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20 зазначено, що під постійним місцем проживання спадкоємця зі спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. 

Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Цей факт під час вирішення спору між спадкоємцями підлягає встановленню у мотивувальній частині судового рішення. Непред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем не є підставою для відмови в позові про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 642/4502/17 (провадження № 61-14982св23)).

У частині першій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 

Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21)).

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама собою відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження №61-2387св22).

Отже, наведеними нормами статей 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Тобто дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Як встановили суди та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 у період з 03 грудня 2015 року до 23 травня 2021 року проживала в Республіці Італія, що підтверджується відмітками на аркушах 4-7 у закордонному паспорті громадянки України ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 23) та позивач не заперечувала.

Інших сторінок закордонного паспорта, які б підтверджували те, що до 03 грудня 2015 року ОСОБА_1 не виїжджала за межі території України, матеріали справи не містять.
Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 повідомили суду, що їх сестра виїхала на заробітки до Республіки Італія у 2011 році та проживає там, а у 2015 році вона лише на декілька місяців приїжджала до с. Товтри. Аналогічні показання надали суду свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 .

ОСОБА_1 наведене належними та допустимими доказами не спростувала.

Вимоги про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 теж не заявляла.

Суди першої та апеляційної інстанцій, урахувавши відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений статтею 1270 ЦК України строк та те, що на час відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 , хоча і була зареєстрована у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 , однак постійно у ньому не проживала, дійшли обґрунтованих висновків, що вона не є спадкоємцем, який прийняв спадщину, а тому її права оскаржуваними свідоцтвами про право на спадщину, виданими на ім`я ОСОБА_3 , не порушено.

Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові, тому рішення місцевого суду в нескасованій частині та постанова апеляційного суду щодо вирішення позову ОСОБА_1 є правильними.

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16 та від 02 червня 2021 року у справі № 425/237/20, від 27 лютого 2024 року у справі № 688/2822/22, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, стосуються правовідносин та обставин, які відрізняються від тих, що є предметом розгляду в цій справі, у якій встановлено, що спадкоємець фактично не проживала із спадкодавцем на час його смерті.

Крім того, практика Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою, і підстав для відступлення немає.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Однак колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщина після смерті матері, оскільки проживала разом зі спадкодавцем у спірному житловому будинку, що підтверджується матеріалами справи і показами свідків, та не спростовані доводами касаційної скарги ОСОБА_3 .

Доводи ОСОБА_3 у касаційній скарзі про те, що суди не надали оцінки показанням усіх свідків як доказам у справі та не навели мотивів їх врахування чи відхилення, чим порушили норми процесуального права, є безпідставними, оскільки суди надали оцінку як показанням свідків, так і наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, а також навели мотиви їх прийняття чи відхилення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що, оцінюючи у сукупності показання свідків про відомі їм обставини, які мають значення для справи, ні з показань свідків, ні з інших досліджених судом доказів не можна зробити категоричний висновок, що позивач ОСОБА_2 не проживала з матір`ю до дня смерті, оскільки обрала інше постійне місце проживання. 

Також відповідач не надав доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 на день відкриття спадщини проживала за іншою адресою, відмінною від зареєстрованого місця проживання, або втратила право користування спірним житловим будинком, була знята з реєстрації місця постійного проживання у АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв новий доказ на стадії апеляційного провадження, чим порушив вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України, а саме довідку КНП «Вікнянський Центр первинної медико-санітарної допомоги» АЗПСМ с. Товтри, на яку послався як на підставу встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем на день її смерті, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що одним із мотивів апеляційної скарги ОСОБА_3 було те, що ОСОБА_2 з 2001 року до 2020 року проживала у селищі Світле Одеської області, врахування судом апеляційної інстанції зазначеної довідки є цілком логічним, відповідає визначеним процесуальним повноваженням суду та завданням цивільного судочинства. Крім того, колегія суддів враховує, що зазначена довідка не є основною підставою, на якій ґрунтується висновок суду апеляційної інстанції в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем на час смерті у спірному житловому будинку.

Інших доводів на спростування зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині касаційна скарга ОСОБА_3 не містить, у зв`язку з чим колегія суддів не наводить мотивів на їх спростування.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення в зазначеній частині прийнятті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, видані на ім`я ОСОБА_3 на спірне спадкове майно 

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається у касаційному порядку, ОСОБА_2 посилалася на неврахування її прав під час видачі оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті її матері, з якою вона постійно проживала на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим заявила вимогу про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім`я відповідача.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх матері ОСОБА_8 , однак свідоцтва про право на спадщину на все спірне спадкове майно видані лише відповідачу, в тому числі й на частку позивача ОСОБА_2 , чим порушені її права на належну їй частку у майні, успадкованому від матері, дійшов висновку про визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину в частині 1/7 частки спадкового майна (в межах заявлених позовних вимог), виданих 15 та 27 листопада 2016 року приватним нотаріусом Малітовською Т. М. на ім`я ОСОБА_3 .

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Верховний Суд зауважує, що передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними.

Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували у момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати у момент його видачі.

Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини, які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду.

У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України).

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним.

Під час вирішення спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18), на який, зокрема, посилається відповідач ОСОБА_3 у своїй касаційній скарзі.

З таким висновком погодився й Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)) та не вбачав підстав для відступлення від нього. 

Ухвалюючи судові рішення в оскарженій частині (визнання недійсними спірних свідоцтв про право на спадщину) суди першої та апеляційної інстанцій не звернули належної уваги на те, що у випадку незгоди спадкоємця з частками у праві на спадщину, зазначеними у відповідному свідоцтві на спадщину, виданому іншому спадкоємцеві, належним способом захисту слід вважати внесення змін до такого свідоцтва, а не визнання його недійсним.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що, звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_2 не оспорювала право ОСОБА_3 на спадкування спірного нерухомого майна як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_8 , а не погоджувалася з визначеною у свідоцтвах про право на спадщину часткою у спадщині.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги    ОСОБА_3 щодо відсутності правових підстав для визнання частково недійсними спірних свідоцтв про право на спадщину.

Водночас Верховний Суд не може погодитися з доводами касаційної скарги, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 , з огляду на таке.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України» («Volovik v. Ukraine»), заява № 15123/03, пункт 45).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Порядок звернення з позовом у цивільній справі встановлюють положення ЦПК України.

У частині першій статті 175 ЦПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права, позивач відповідно до положень статті 175 ЦПК України пропонує (викладає) в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права. При цьому процесуальний закон не вимагає посилання на законодавчу норму, яка передбачає цей спосіб захисту або дозволяє його застосувати.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Разом із цим надмірний формалізований підхід до заявлених позовних вимог суперечить завданню цивільного судочинства, яким відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (справа ЄСПЛ «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, рішення від 08 грудня 2016 року).

Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 753/25081/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема, у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала також у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23 та у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22, у яких, крім зазначеного вище, також звертала увагу на те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.

Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23).

Так, у постанові від 03 вересня 2025 року у справі № 910/2546/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що з урахуванням конкретних обставин справи вимогу про оскарження наказу Мін`юсту можна інтерпретувати як спрямовану на введення позивача у володіння шляхом державної реєстрації відповідного речового права на підставі судового рішення. Отже зазначена вимога не має щоразу розцінюватись судами як неналежний спосіб захисту з відмовою в її задоволенні виключно з формальних міркувань.

У постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Отже, остання актуальна практика Великої Палати Верховного Суду свідчить про неможливість застосування формалізованого підходу в інтерпретації позовних вимог на предмет можливості ефективно захистити право позивача у кожній конкретній справі.

Аналіз статей 1300,1301 ЦК України свідчить про те, що:
- у сфері спадкових правовідносин права спадкоємців можуть бути захищені як шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, так і визнання свідоцтва недійсним повністю чи в частині;
- такі способи захисту, як внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та визнання свідоцтва недійсним є спеціальними способами захисту прав спадкоємців у сфері спадкових правовідносин, які не вказані серед загальних способів захисту (стаття 16 ЦК України); 
- внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується як в судовому, так і в позасудовому порядку, тоді як визнання свідоцтва недійсним - лише за рішенням суду;
- підстави визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину визначені у статті 1301 ЦК України (перелік невичерпний), підстави внесення змін до свідоцтва на підставі рішення суду законодавчо невизначені (частина друга статті 1300 ЦК України); відповідно до частини першої статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. У смисловому зв`язку із частиною другою статті 1272 ЦК України внесення змін до свідоцтва про право на спадщину здійснюється у випадку, якщо за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, подав заяву про її прийняття;
- видача свідоцтва про право на спадщину, зокрема у разі внесення змін до свідоцтва шляхом видачі нового свідоцтва (частина третя статті 1300 ЦК України), визнання його недійсним на підставі рішення суду підлягають реєстрації шляхом внесення відомостей до Спадкового реєстру (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 розділу ІІ Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5).

З урахуванням наведеного суд може інтерпретувати позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця у частині спадкового майна, яке належить позивачу як спадкоємцю, як вимогу про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця у цій частині.

Це можливо у тому випадку, якщо дійсна мета позову та очевидні прагнення позивача у конкретній справі не викликають у суду сумніву, тлумачення змісту позовних вимог можливо здійснити відповідно до належного способу захисту прав з урахуванням принципу процесуальної економії задля досягнення цілей правосуддя, ураховуючи цілі поновлення порушених прав спадкоємців пропорційно із можливістю забезпечити іншому спадкоємцю (відповідачу) здійснювати правомочності власника своєї частки у праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину, з урахуванням внесених змін. А також, якщо обставини справи свідчать, що спадкоємець (відповідач) не оспорює права на спадщину, а лише не погоджується з розміром частки іншого спадкоємця (позивача) у спадковому майні.

У справі, що переглядається, за змістом касаційної скарги ОСОБА_3 не погоджується із застосуванням судами норм матеріального права, а саме частини першої статті 1301 ЦК України, та вважає, що застосуванню підлягає стаття 1300 ЦК України та погоджується із розподілом часток у спадщині. Разом із тим не погоджується з фактом встановлення постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем на час смерті останньої. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції під час встановлення судами першої та апеляційної інстанцій цих обставин не надав.

Протилежний підхід щодо можливості суду інтерпретувати позовну вимогу не відповідав би завданням цивільного судочинства, визначеним у статті 2 ЦПК України, і європейським гарантіям захисту права (стаття 13 Конвенції).

Враховуючи встановлені судами обставини, а також матеріали спадкової справи, частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спадковому майні становлять:
- ОСОБА_3 - 6/8 (3/4) (5/8+1/8=6/8);
- ОСОБА_2 - 2/8 (1/4) (1/8+1/8=2/8).

З урахуванням викладеного суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили розмір частки кожного із спадкоємців у спадковому майні та дійшли правильних висновків про наявність у позивача ОСОБА_2 права на 2/8 (1/4) частки спірного майна в порядку спадкування за законом після смерті матері, яке порушене видачею свідоцтв про право на спадщину в цілому ОСОБА_3 .

Враховуючи викладені обставини, а також строки розгляду справи, яка перебуває в провадженні суду з 2021 року, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи, Верховний Суд вважає за доцільне з метою вирішення спору скасувати оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих на ім`я ОСОБА_3 , з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом внесення змін до оспорених свідоцтв про право на спадщину.

Це дозволить ОСОБА_2 здійснювати правомочності власника своєї частки у праві власності на спірне спадкове майно на підставі свідоцтв про право на спадщину, з урахуванням внесених судом змін, а ОСОБА_3 - оформити право на належну йому частку у спадщині.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року в справі № 619/3484/19 (провадження № 61-16444св24).

Під час внесення змін до оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину, Верховний Суд враховує положення статті 13 ЦПК України, принцип диспозитивності та межі заявлених позивачем ОСОБА_2 позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/7 частку спірного спадкового майна та в частині вирішення позовних вимог про витребування на користь ОСОБА_2 із володіння ОСОБА_4 1/7 частки спірного житлового будинку з господарськими спорудами та 1/7 частки земельної ділянки з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим Верховний Суд не наводить мотиви на їх спростування.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення та часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та, як наслідок, скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та ухвалення в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , внесення змін до оскаржуваних свідоцтв. В іншій частині оскаржувані судові рішення по суті вирішення позовних вимог підлягають залишенню без змін.

Щодо оскарження судових рішень у частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з            ОСОБА_1 та         ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Конституцією України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зміст частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, й після судових дебатів, але виключно за наявності сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасне подання доказів понесення додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах:

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, керуючись положеннями статей 124, 129 ГПК України (аналогічні положення закріплені у статтях 134, 141 ЦПК України), кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку з розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанови Верховного Суду від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19, від 13 грудня 2023 року у справі № 907/850/22, від 24 квітня 2025 року в справі № 906/145/24).

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 921/221/21, пункт 20 постанови Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 917/304/21);

- звернення з заявою про відшкодування судових витрат по своїй суті не є тотожним попередньому визначенню учасником справи суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а також заяві про надання доказів понесених судових витрат у порядку приписів частини восьмої статті 141 ЦПК України (постанови Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 910/5316/21, від 24 квітня 2025 року в справі № 906/145/24);

- правила подання до закінчення судових дебатів доказів у справі на підтвердження понесених сторонами судових витрат встановлюються у випадку, коли справа слухається у відкритому судовому засіданні. В іншому випадку, коли справа призначається до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, для вирішення судом питання розподілу судових витрат у справі достатнім буде зазначити про ці докази у прохальній частині позовної заяви або ж надати їх протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови попередження про це до прийняття рішення по суті (постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 620/2936/20);

- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц);

- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 161/5317/18).

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року в справі № 600/752/22-а зазначено, що ініціювати питання про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити / повідомити суду про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення.

Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони (усної або письмової), яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.

Як відомо з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву, представник ОСОБА_3 зазначав, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, становить 25 200,00 грн. Також зазначав, що докази понесених судових витрат на правничу допомогу будуть надані представником відповідача у судовому засіданні або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Ні письмової, ні усної заяви про стягнення витрат на правову допомогу ні відповідач, ні його представник до ухвалення рішення судом першої інстанції не заявляв. 

Після ухвалення судом першої інстанції рішення (20 жовтня 2023 року) адвокат ОСОБА_3 24 жовтня 2023 року на електронну адресу суду направив письмове клопотання про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 39 120,00 грн. На підтвердження понесення судових витрат на правову допомогу відповідач надав суду: відповідні докази (т. 3, а. с. 81-86). 

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що до закінчення судових дебатів у справі сторона відповідача не зробила ні усної, ні письмової заяви щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання адвоката Поляка П. П. про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 39 120,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів, оскільки незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат.

Доводи касаційної скарги про те, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначав орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, що, на його думку, є підставою для відшкодування понесених витрат, є необґрунтованими, адже це була заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікував понести (поніс) у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції. Звернення з заявою про відшкодування судових витрат по своїй суті не є тотожним попередньому визначенню учасником справи суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з чим зазначення у відзиві на позовну заяву орієнтовного розміру витрат на правничу допомогу не є підставою для відшкодування понесених витрат.

Близький за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 910/7294/22 та від 24 квітня 2025 року в справі № 906/145/24.

З огляду на викладене колегія суддів вважає доводи касаційної скарги ОСОБА_3 безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи викладене, у суду першої інстанції не було визначених законом підстав для задоволення заяви відповідача та ухвалення судового рішення про відшкодування відповідачу витрат на професійну правову допомогу.

Також Верховний Суд, розглянувши постанови, висновки яких, на думку ОСОБА_3 , не було враховано судами під час ухвалення оскаржуваних рішень у частині розподілу витрат на правову допомогу, встановив, що застосування судами норм права в оскаржуваних рішеннях не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги не підтвердилися.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та ухвалення у цій частині нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, внести зміни до оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім`я ОСОБА_3 . 

В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Враховуючи, що суд касаційної інстанції застосовує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц щодо належного способу захисту права спадкоємця, підстав для зміни порядку розподілу судових витрат під час часткового задоволення позовних вимог, здійснених судами першої та апеляційної інстанцій, немає. На цій же підставі судові витрати, понесені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у суді касаційної інстанції, підлягають залишенню за ними.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Наталія Аліківна, залишити без задоволення.

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину скасувати. Ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Тетяною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1625, зазначивши, що частка ОСОБА_3 у спадщині (житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ) становить 6/7.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 27 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Тетяною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1707, зазначивши, що частка ОСОБА_3 у спадщині (земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:02:003:0076, площею 0,0825 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) становить 6/7.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Тетяною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1633, зазначивши, що частка ОСОБА_3 у спадщині (земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:01:005:0021, площею 1,4075 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області) становить 6/7.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Тетяною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1629, зазначивши, що частка ОСОБА_3 у спадщині (земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:01:008:0020, площею 2,3852 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області) становить 6/7.
Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 15 листопада 2016 року приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Тетяною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1631, зазначивши, що частка ОСОБА_3 у спадщині (земельна ділянка з кадастровим номером 7321588800:01:008:0019, площею 2,0543 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області) становить 6/7.

В іншій частині рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року, додаткове рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року у нескасованій та незміненій після апеляційного перегляду частинах, постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк