СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року м. Харків Справа №922/4456/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (вх.№460Х від 09.03.2026) на додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 у справі №922/4456/25 (м. Харків, суддя Погорелова О.В., повне додаткове рішення складено 02.03.2026) за заявою Приватного підприємства "Лінфокс" (вх.№4335 від 20.02.2026) про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі 
за позовом Приватного підприємства "Лінфокс", м. Хмельницький,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар", м. Харків,
про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Харківської області перебувала справа №922/4456/25 за позовом Приватного підприємства "Лінфокс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" про стягнення коштів.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.02.2026 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" на користь Приватного підприємства "Лінфокс" – 3 641,57 грн пені, 43 929,30 грн штрафу, 352,48 грн три проценти річних та 2 422,40 грн судового збору.
20.02.2026 позивачем до Господарського суду Харківської області подано заяву про ухвалення додаткового рішення в якій позивач просив суд ухвалити додаткове рішення у справі №922/4456/25, яким стягнути з ТОВ "Біолар" на користь ПП "Лінфокс" понесені судові витрати в загальному розмірі 20 000,00 грн, що складаються з гонорару адвоката.
Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 задоволено заяву Приватного підприємства "Лінфокс" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" на користь Приватного підприємства "Лінфокс" – судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. 
Суд першої інстанції в мотивував додаткове рішення тим, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт надання професійної правничої допомоги, а саме договором про надання правничої допомоги, актом приймання-передачі послуг, довіреністю та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. 
Місцевий господарський суд виснував, що договором сторони погодили фіксований розмір гонорару у сумі 20 000,00 грн. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо фіксованого гонорару, суд вказав, що у разі встановлення договором фіксованого розміру гонорару конкретний обсяг виконаних адвокатом дій не впливає на визначення його розміру. Також суд виходив із того, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи були вони фактично сплачені, чи лише підлягають сплаті, за умови підтвердження їх розміру та підстав виникнення. 
Встановивши, що адвокат здійснював представництво інтересів позивача у справі та те, що заявлений розмір витрат відповідає критеріям реальності, розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності, місцевий господарський суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Біолар" з вказаним додатковим рішенням суду не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02 березня 2026 року у справі №922/4456/25 скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву Приватного підприємства "Лінфокс" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без задоволення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелент зазначає про таке:
- у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару за правничу допомогу безпосередньо у суді першої інстанції;
- відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару саме за допомогу у суді першої інстанції (розмір гонорару у 20 тис. грн. було погоджено на всі інстанції, примусове виконання і навіть звернення до ЄСПЛ);
- зазначені у акті від 10 грудня 2025 року дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, не відповідають документам, наявним у судовій справі; 
- до акту від 10 грудня 2025 року включено інформацію правничої допомоги, які не підтверджені матеріалами справи.
Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Витягу з протоколу передачі судової справи між суддями від 09.03.2026 для розгляду справи №922/4456/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (вх.№460Х від 09.03.2026) на додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 у справі №922/4456/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4456/25.
20.03.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/4456/25(вх.№3232).
Представником позивача подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх.№3562 від 30.03.2026), в якому останній просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 по справі № 922/4456/25 залишити без змін. 
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частино 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам у справі в електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 17.03.2026.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Перевіривши дотримання господарським судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення оскаржуваного додаткового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, на розгляді Господарського суду Харківської області перебувала справа №922/4456/25 за позовом Приватного підприємства "Лінфокс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" про стягнення коштів.
Рішенням Господарського суду Господарського суду Харківської області від 19.02.2026 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" на користь Приватного підприємства "Лінфокс" – 3 641,57 грн пені, 43 929,30 грн штрафу, 352,48 грн три проценти річних та 2 422,40 грн судового збору.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.07.2026 (головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" залишено без задоволення Рішення Господарського суду Харківської області від 19.02.2026 у справі №922/4456/25 залишено без змін.
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України):
- подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;
- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Відповідно до частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Колегією суддів встановлено, що Приватним підприємством "Лінфокс" у позовній заяві зазначив, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору, а також гонорар адвоката у фіксованому розмірі у сумі 20 000, 00 грн 
Позивач вказав, що загальна сума судових витрат, які позивач понесе в зв`язку із розглядом справи буде подана до суду відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Таким чином, з заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в господарському суді першої інстанції та доказами їх понесення Приватне підприємство "Лінфокс" звернулось межах процесуального строку встановленого частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні засади регулювання та принципи будь-якого договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена, виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Верховний Суд у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21 зробив висновок про те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19.
Так як до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
Матеріали справи свідчать, що на підтвердження надання правничої допомоги та понесення позивачем відповідних витрат до суду подано: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2528 від 25.06.2019, довіреність на представництво інтересів від 24.11.2025, договір про надання правової (правничої) допомоги від 24.11.2025, укладений між адвокатом Баллою В.В. та Приватним підприємством «Лінфокс», а також акт приймання-передачі наданих послуг від 10.12.2025.
Згідно з пунктом 1.1 договору про надання правничої допомоги від 24.11.2025, укладеним між адвокатом Баллою Владиславом Володимировичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Радою адвокатів Полтавської області № 2825 від 25.06.2019 (Адвокат) та Приватним підприємством "Лінфокс" (Клієнт), Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо забезпечення та надання правової (юридичної) допомоги Клієнту у справі за позовом Клієнта до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) про стягнення заборгованості у таких обсягах, а саме: надання консультативно-правових послуг, у тому числі інформування та консультування, складання та подання позовної заяви, розрахунку розміру позовних вимог з урахуванням санкцій, передбачених договором та чинним законодавством, заперечень, відповіді на відзив, клопотань, пояснень інших необхідних процесуальних документів з необхідними додатками до суду, складання та направлення адвокатських запитів, здійснення збору та подання до суду всіх необхідних доказів, захист і представництво інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, у т.ч, судах усіх інстанцій та юрисдикцій, органах виконавчої служби, органах МВС, прокуратури, СБУ, НАБУ, ДБР тощо, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності (в т.ч, перед їх посадовими особами), у стосунках з фізичними особами, з усіх питань, що стосуються Клієнта, в т.ч. щодо захисту, надання юридичної (правової) допомоги при стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) заборгованості з урахуванням всіх санкцій, передбачених договором та чинним законодавством України за прострочення виконання своїх зобов`язань та штрафних санкцій.
Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору, враховуючи складність справи, за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт сплачує Адвокату гонорар, що визначається на основі фіксованої суми в розмірі 20 000,00 грн. Сума гонорару, вказана в цьому пункті Договору є фіксованою та не залежить від обсягу послуг, проведеної роботи, кількості судових засідань/судових інстанцій, які розглядатимуть справу, обсягу послуг і роботи в органах виконавчої служби, правоохоронних органах витраченого Адвокатом часу, результату розгляду справи та прийнятого судом рішення тощо. Клієнт здійснює сплату гонорару Адвокату, вказану у п. 3.1. даного Договору протягом 10 (десяти) календарних днів з дати набрання законної сили остаточним рішенням суду у справі.
Факт надання послуг з правничої допомоги підтверджується актом від 10.12.2025, складеним адвокатом Баллою В.В. та ПП "Лінфокс".
Зі змісту вказаного акта вбачається, що Адвокатом були надані, а Клієнтом прийняті правові послуги (правова допомога) в повному обсязі та за належною якістю по питаннях пов`язаних зі стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) заборгованості на користь Клієнта за договором про надання правової (правничої) допомоги б/н від 24.11.2025, при наданні правової (правничої) допомоги зі стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) заборгованості на користь Клієнта, Адвокатом виконані, а Клієнтом прийняті наступні роботи (надані послуги): Клієнт надав Адвокату необхідні документи та інформацію для складання позову. Адвокат розглянув первинну документацію щодо господарських взаємовідносин між ПП "Лінфокс" та ТОВ "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) за договором на транспортне експедирування та здійснив її аналіз на предмет наявності підстав для стягнення заборгованості, наявності підстав для звернення Клієнта до суду з позовом до ТОВ "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716) про стягнення заборгованості, штрафних санкцій. Адвокат надав консультацію Клієнту. Адвокат підготував позов, підготував всі необхідні документи та копії документів для долучення до позову. Адвокат здійснить подання та відправку позовної заяви з додатками через систему Електронний суд та направить їх всім учасникам справи. З метою досудового врегулювання спору Адвокат склав та надав Клієнту претензію на адресу ТОВ "Біолар" (код ЄДРПОУ 38278716). Адвокатом буде підготовлено та подано до суду всі необхідні процесуальні документи та заяви по суті справи. Адвокат здійснить подальше представництво інтересів Клієнта до повного стягнення з Відповідача на користь Клієнта всіх сум згідно остаточного рішення суду, в т.ч. в разі необхідності в органах виконавчої служби. Адвокат продовжить представлення інтересів Клієнта, підготовку та подання всіх необхідних документів, вразі оскарження Відповідачем рішення суду в апеляційному та касаційному порядках. 
Послуги надані Адвокатом в повному обсязі, якісно і вчасно, у Клієнта відсутні будь-які претензії до Адвоката. Відповідно до п. 3.1. Договору про надання правничої допомоги б/н від 24.11.2025, Клієнт сплачує Адвокату гонорар, що визначається на основі фіксованої суми 20 000,00 грн. Клієнт здійснює сплату гонорару Адвокату, протягом 10 (десяти) календарних днів з дати набрання законної сили остаточним рішенням суду у справі. Сторони один до одного ніяких претензій не мають, що і підтверджують підписанням даного Акту.
Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Судова колегія зазначає, що загальне правило щодо розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі №906/598/19, додатковій постанові Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №915/324/20.
У постанові Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №907/746/17 зазначено, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, встановленого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначено також частинами 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст.41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Апелянт як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного перегляду даної справи заперечує проти задоволення заяви Приватного підприємства "Лінфокс" про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу 
Щодо доводів апелянта про те, що у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару за правничу допомогу безпосередньо у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає про наступне.
Як вже було зазначено вище, між Приватним підприємством «Лінфокс» та адвокатом Баллою В.В. 24.11.2025 укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого адвокат зобов`язався здійснювати правничу допомогу саме у справі за позовом ПП «Лінфокс» до ТОВ «Біолар» про стягнення заборгованості, що включає, зокрема, складання та подання позовної заяви, інших процесуальних документів, представництво інтересів клієнта в судах усіх інстанцій та в органах виконавчої служби.
Пунктами 3.1, 3.2 зазначеного договору сторони погодили, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 20 000,00 грн, при цьому сума гонорару є фіксованою та не залежить від обсягу наданих послуг, кількості судових засідань, судових інстанцій, органів виконавчої служби, витраченого адвокатом часу, результату розгляду справи чи прийнятого судового рішення.
Отже, твердження апелянта про відсутність у договорі умов щодо порядку та форми визначення адвокатського гонорару не відповідає змісту самого договору. Навпаки, його умовами прямо встановлено форму гонорару —фіксований розмір, а також визначено його суму — 20 000,00 грн і порядок сплати — протягом десяти календарних днів з дня набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі.
При цьому колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21, відповідно до яких адвокатський гонорар може бути визначений як у формі погодинної оплати, так і у формі фіксованого розміру. Саме останній спосіб визначення винагороди сторони погодили у договорі від 24.11.2025.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність у договорі умов щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару за надання правничої допомоги є безпідставними та спростовуються умовами договору про надання правничої допомоги, який містить погоджений сторонами фіксований розмір гонорару, порядок його сплати та визначає обсяг правничої допомоги, що надається у межах цієї справи. Самі по собі обставини, що договір передбачає надання правничої допомоги також під час перегляду справи в судах вищих інстанцій та на стадії виконання судового рішення, не свідчать про відсутність погодженого сторонами розміру гонорару чи невизначеність порядку його обчислення.
Щодо доводів апелянта про те, що зазначені в акті приймання-передачі послуг від 10.12.2025 відомості про характер та обсяг правничої допомоги не відповідають матеріалам справи, а також що до зазначеного акта включено інформацію про правничу допомогу, яка не підтверджується матеріалами справи, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, окремі формулювання акта викладені із використанням майбутнього часу (зокрема, щодо подання процесуальних документів, подальшого представництва інтересів клієнта, можливого апеляційного чи касаційного перегляду справи, а також представництва на стадії виконання судового рішення), що саме по собі не є коректним з точки зору оформлення документа, який підтверджує прийняття вже наданих послуг. Водночас, така особливість викладення не спростовує факту надання адвокатом правничої допомоги та не свідчить про недостовірність акта в цілому.
Як убачається з матеріалів справи, адвокатом фактично було виконано комплекс процесуальних дій, необхідних для розгляду спору в суді першої інстанції, а саме: проведено аналіз наданих клієнтом документів, підготовлено та подано позовну заяву з додатками, підготовлено та подано відповідь на відзив, а також заяву про закриття провадження в частині позовних вимог. Саме зазначені процесуальні документи містяться в матеріалах справи та підтверджують фактичне надання адвокатом професійної правничої допомоги.
Зазначення в акті окремих дій, які на момент його підписання ще не були вчинені або могли бути виконані лише у разі подальшого розвитку судового процесу, свідчить лише про некоректність формулювання змісту акта, але не є доказом того, що адвокат не надав підтверджених матеріалами справи послуг або що акт є недостовірним. При цьому сам по собі факт включення до акта інформації щодо можливих майбутніх процесуальних дій не впливає на вирішення питання про розподіл судових витрат.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору про надання правничої допомоги сторони погодили фіксований розмір адвокатського гонорару у сумі 20 000,00 грн, який не залежить від обсягу виконаних робіт, кількості підготовлених процесуальних документів, судових засідань, кількості судових інстанцій, витраченого адвокатом часу чи результату розгляду справи. Отже, акт приймання-передачі послуг не визначає розмір гонорару, а лише підтверджує прийняття клієнтом наданої правничої допомоги. За таких обставин окремі неточності у його формулюваннях або зазначення дій, виконання яких було можливим у майбутньому, не можуть бути самостійною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, доводи апелянта про невідповідність змісту акта матеріалам справи та про включення до нього відомостей, які не підтверджуються матеріалами справи, не спростовують факту надання позивачу професійної правничої допомоги, підтвердженої матеріалами справи, та не свідчать про відсутність правових підстав для компенсації витрат на таку допомогу.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріалами справи підтверджується реальність надання адвокатом правничої допомоги позивачу у справі №922/4456/25, зокрема, адвокат сформував, підписав та подав через підсистему "Електронний суд" позовну заяву з додатками, подав відповідь на відзив. Повноваження адвоката підтверджуються матеріалами справи.
Колегія суддів виснувала, що судом першої інстанції взято до уваги характер спірних правовідносин, оцінено відповідність розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу критеріям їх реальності, розумності їх розміру, співмірності, обґрунтованості, пропорційності до предмету спору та справедливості, відповідно до приписів частини 4 статті 129, статті 244 ГПК України, зроблено обґрунтований висновок про задоволення заяви позивача та покладення на відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Отже, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" слід залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 у справі №922/4456/25 без змін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтує свої висновки на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України». Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У цій справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Враховуючи, що судовий збір при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат або встановлено порядок виконання судового рішення, не сплачується (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі №240/6150/18), витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст.129 ГПК України судом апеляційної інстанції не розподіляються.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. 
За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 02.08.2026 (Закон України "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від Закон України від 28.04.2026 №4857-ІХ).
Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини введення в Україні воєнного стану, поточну ситуацію що склалася в місті Харкові та Харківській області, з огляду на об`єктивні причини неможливості проведення судового засідання у строк встановлений в ч. 2 ст. 221 ГПК України, задля збереження безпеки учасників судового процесу та працівників суду, а також з метою реалізації учасниками справи процесуальних прав, передбачених ГПК України, суд застосував принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біолар" залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 02.03.2026 у справі №922/4456/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 24.07.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук 

Суддя В.С. Хачатрян