EjHxVVNTBNBFBКИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
EjHxVVNTBNBFBсправа №752/14604/23                                                                                Головуючий у І інстанції - Плахотнюк К.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/4865/2026                                      Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
11 серпня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності,-
 
установив:
 
У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 3/8 двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а інша частка 5/8 цієї ж квартири належить відповідачці ОСОБА_1
Вона, ОСОБА_2, не проживає у зазначеній квартирі та не користується нею, натомість у квартирі зареєстровані та проживають відповідачка ОСОБА_1 та її син - третя особа ОСОБА_3
Виділ у натурі частки, що належить їй з зазначеного вище нерухомого майна технічно неможливий, спільне проживання та/чи користування спірною квартирою не відповідає її інтересам, а тому вона вимушена звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідачки на її користь грошової компенсації за належну їй частку в розмірі 3/8 від ринкової вартості зазначеної вище квартири на підставі та в порядку частини 2 статті 364 ЦК України.
Позивачка також вказала, що 3/8 частки від квартири АДРЕСА_1 вона успадкувала на підставі заповіту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її брата ОСОБА_4 та чоловіка відповідачки ОСОБА_1
Відповідачці ОСОБА_1 належала ½ частка квартири АДРЕСА_1, а половину частки, яка належала б кожному з подружжя у разі спадкування за законом успадкувала відповідачка, як непрацездатна вдова на підставі частини 1 статті 1241 ЦК України.
ЇЇ, ОСОБА_2, та відповідачки ОСОБА_1 взаємовідносини завжди були далеко не дружні. 
16 липня 2019 року вона терміново приїхала до брата у місто Київ у зв'язку з гострим порушенням у останнього мозкового кровообігу, після лікування у медичному закладі, забрала брата до себе, доглядала та забезпечувала необхідне лікування, а його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 жодного разу не потурбувалися про свого чоловіка та батька, а також не приїхали на його похорони. 
Відповідно, вона не може пробачити позивачці такого нелюдського ставлення до її брата.
Після отримання спадщини, котру треба утримувати, а також наявність інформації про накопичення боргів за утримання квартири, вона, ОСОБА_2, зверталася до відповідачки з пропозицією щодо визначення порядку користування та володіння спільним майном, або щодо його відчуження та пропорційного поділу коштів, або щодо викупу відповідачкою її частки. 
Проте такі її звернення, а також аналогічні звернення її адвоката залишилися без відповіді відповідачки.
За даними висновку від 03 квітня 2023 року №28/23, складеним судовим експертом Сверидою О.М., ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки складає 52929 доларів США, що складає еквівалент 1935546,74 грн.
На лист з пропозицією сплатити вартість її частки відповідно до вартості квартири встановленої експертом відповідачка попросила надати їй час подумати, а наприкінці травня 2023 року відповідачка запропонувала здавати квартиру в оренду, на що вона одразу надала нотаріально засвідчену згоду, яку надіслала на адресу останньої з вимогою надати інформацію про стан нарахувань за комунальні послуги.
У той же час, відповідачка жодних дій щодо здавання в найм квартири не вжила і станом на час подання позову, що свідчить про відсутність бажання здати в оренду спільне нерухоме майно. 
При цьому відповідачка та її ж син продовжують проживати в спірній квартирі, володіють та користуються спільним майном особисто, безпосередньо та у повному обсязі, а вона, позивачка, продовжує нести тягар участі в утриманні квартири, якою вона не користується і не володіє.
Посилаючись на те, що вона, ОСОБА_2, вжила всіх можливих заходів з метою вирішення питання щодо порядку володіння та користування спільною частковою власністю, її пропозиції не були прийняті ОСОБА_1, та у такий спосіб фактично позбавлено її будь-яких прав на спільну часткову власність, а також з огляду на неприязні стосунки з відповідачкою, технічну неможливість виділу частки в натурі ОСОБА_2 просила суд: стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію в розмірі 725813,57 грн. вартості належної їй частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, і з моменту отримання нею грошової компенсації вартості належної їй частки припинити право спільної часткової власності на цю квартиру шляхом визнання права власності на цю ж квартиру за ОСОБА_1
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року, позов задоволено у повному обсязі. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 725813,57 грн. вартості належної ОСОБА_2 3/8 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.
З моменту отримання ОСОБА_2 грошової компенсації вартості належної їй частки припинити право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7259,14 грн.
24 листопада 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Стегар О.М. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат за розгляд заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 
Просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 42000 грн. та витрати на проведення експертизи у сумі 7000 грн. 
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року, заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Стегара О.М. про ухвалення додаткового рішення, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 42000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на оплату послуг експерта у розмірі 7000 грн.
Не погодившись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року, зазначила, що суд безпідставно й одночасно вирішив не лише стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію (вартість) належної позивачеві 3/8 частки у праві власності на квартиру, а й припинити право власності відповідача на належну йому частку в квартирі АДРЕСА_1.
Вважає, що таке рішення не ґрунтується на законі та не має правових підстав, оскаржуване рішення порушує законні права та інтереси відповідача на його власність, даним рішенням суд першої інстанції позбавляє відповідача власності.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні, не посилається на жодні норми закону та не вказує підстави у зв'язку з якими, підлягає припиненню право власності відповідача на належне йому майно, зокрема право власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1.
Крім цього, позивач, як на підтвердження своєї вимоги про компенсацію його частки саме у розмірі 725813,57 грн. Посилався на доказ, а саме на Висновок оціночно-будівельної експертизи №28/23 03 квітня 2023 року, яку суд визнав як належний доказ та відхилив сумніви відповідача у її обґрунтованості, з посиланням на те, що у разі незгоди відповідача, останній мав можливість самостійно здійснити таку оцінку або заявити судову експертизу.
Однак, відповідач висловлював сумніви у її обґрунтованості, не у зв'язку із вартістю за квадратний метр, а у зв'язку із законністю її проведення.
В експертизі експерт зазначає, що об'єктом дослідження є надані документи заявником, а саме виходячи з експертизи, це два документи: технічний паспорт за 2006 рік та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Тобто, огляд майна і його фото фіксація не здійснювалася, фактичний і технічний стан квартири, приміщень і загалом будівлі не досліджувався.
У відповідача наявний витяг із реєстру будівельної діяльності щодо інвентаризації про технічну інвентаризацію Єдиної електронної системи у сфері будівництва від 23 січня 2023 року, тобто існуючий і діючий як на час проведення експертизи так і на час ухвалення рішення у справі.
Відповідно до даних витягу (діючого) на момент проведення експертної оцінки, квартира, що мала бути об'єктом дослідження різнилася по площі, по висоті приміщення тощо.
Відповідно, оцінка здійснювалася не у відповідності до фактичних даних про квартиру.
Оцінювач не міг знати, будучи експертом в даній галузі, про необхідність та можливість звірки документів заявника з даними реєстру.
Відповідно, експертна оцінка як доказ, яку суд прийняв як належний, має явні невідповідності як по формі, змісту так і по законності її проведення.
Більше того, згідно даних оцінки, об'єктом дослідження був документ наданий заявником, а не об'єкт нерухомості, як того вимагає законодавство.
До того ж, експертиза не містить ні документів які експерт досліджував, ні власних документів експерта на підтвердження своїх повноважень здійснювати оцінку майна.
Відповідно, Висновок оціночно-будівельної експертизи №28/23 03 квітня 2023 року не є належним доказом в даній справі і не може підтверджувати вартість спірного майна.
Крім цього, однією із підстав, що на думку суду першої інстанції, щодо матеріального становища відповідача, стосовно можливості викупу відповідачем частки позивача у спірному майні, суд посилається на інформацію із державного реєстру майнових прав, надану позивачем.
Проте, зазначає, що вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки як вказано в пошуку, має місце часткове співпадіння, а саме: імен власників, однак точні параметри пошуку це за РНОКПП фізичної особи.
11 грудня 2024 року відповідач звернулася до ЦНАП Голосіївського району міста Києва та зробивши запит за РНОКПП на своє ім'я отримала інформаційну довідку, відповідно до якої, виявлено власність на:
- квартиру, частка 5/8 за адресою: АДРЕСА_1;
- квартиру, частка ½ за адресою: АДРЕСА_2;
- будинок, частка 1/1 за адресою: АДРЕСА_3
Іншого майна не виявлено.
Звертає увагу на те, що будинок в Полтавській області, отриманий у спадок ще в 2016 році, фактично зруйнований та не придатний до використання і проживання.
А квартири у місті Києві відповідачу належать частково, одна з яких є предметом спору в даній справі.
Вважає позовні вимоги недоведеними та не підтвердженими жодними доказами.
Просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року, зазначила, що суд першої інстанції двічі встановив звернення представника позивача до суду про ухвалення судового рішення та вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу і витрат на проведення експертизи.
Проте, вказані заяви до відповідача не направлялись та не надходили.
Крім того, згідно із встановленими судом датами, представник позивача звертався поза межами п'ятиденного строку з моменту ухвалення рішення у справі, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Також, всупереч вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України, позивачем чи його представником до суду не подано детального опису робіт (наданих послуг), що є перешкодою та унеможливлює розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення про компенсацію витрат на правничу допомогу та її задоволення.
Матеріали справи не містять такого документа, як детальний опис робіт.
Окрім цього зазначила, що відшкодування (стягнення) судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, відноситься до предмету доказування, відтак сума витрат має бути підтверджена достовірними і достатніми доказами.
Зокрема, розмір суми витрат адвоката, що підлягає компенсації, обсяг наданих послуг (виконаних робіт), їх вартість та порядок сплати визначається договором.
Звертає увагу на те, що договір №11/22 про надання правничої допомоги від 20 вересня 2022 року, поданий представником позивача має загальний характер і ніяким чином не ідентифікується, позивачем надані доручення, а адвокатом прийняті обов'язки надавати правничу допомогу позивачеві саме  у даній справі.
Надана додаткова угода №1 від 25 вересня 2025 року фактично ніяким чином не вносить ясність та фактичні зміни до договору, крім того, у п. 4 Додаткової угоди №1 від 25 вересня 2025 року вказує, що вона вступає в силу з моменту її підписання.
Тобто, викладені у такій угоді зміни та умови, як і умови основного договору, не мають будь-якої ідентифікації, що додаткова угода стосується даної справи, а також законна сила додаткової угоди та зобов'язання та такою угодою, виникають після ухвалення судового рішення у суді першої інстанції.
Таким чином, обсяг необхідних робіт та послуг, здійснених адвокатом, не може регулюватися Додатковою угодою до договору, яка вступила в дію після завершення розгляду справи у суді першої інстанції, а також договором з урахуванням внесених змін такою додатковою угодою.
Фактично такі докази і з таким договором, як надає до суду сторона позивача, на підтвердження погоджених позивачем та виконаних адвокатом доручень в суді першої інстанції, є неналежними доказами, оскільки, фактично створені та погоджені після завершення розгляду справи.
Тобто, виходячи з доказів, що містять матеріали справи, сторони договору визначають вартість послуг або на підставі додаткової угоди, що в даному випадку на підставі додаткової угоди яка укладена і набрала законної сили після завершення розгляду справи у суді першої інстанції або на підставі виставленого адвокатом рахунку, який відсутній в матеріалах справи та не подавався стороною позивача до суду.
Щодо стягнення витрат на проведення оціночно-будівельної експертизи, зазначила, що на підтвердження витрат на  проведення оціночно-будівельної експертизи, представником позивача надано до суду рахунок №01/33/23-20032023 від 20 березня 2023 року виставлений ОСОБА_2, відповідно до якого, за проведення оціночно-будівельної експертизи згідно заяви замовника №02-03/23, сума до сплати 7000 грн.
Однак, будь-яких документів на підтвердження фактично сплаченою стороною позивача суми за проведення оціночно-будівельної експертизи до суду не подано, а матеріали справи не містять зворотного.
Таким чином, позивачем не доведено, фактично понесені (сплачені) витрати за проведення оціночно-будівельної експертизи.
Просила скасувати додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
На вказані апеляційні скарги ОСОБА_2 подала відзиви.
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу, подану на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року зазначила, що третій абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення містить описку, а саме викладено без слів «… шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 …»
Звертає увагу на те, що йдеться саме про описку, на що вказують як зміст позовних вимог, задоволених судом у повному обсязі, так і обраний позивачем спосіб вирішення спору - після отримання позивачем (власником меншої частки у спільній частковій власності) грошової компенсації за свою частку, відповідач (власник більшої частки) отримує у свою власність усе майно, таким чином спільна часткова власність припиняється та трансформується у приватну власність однієї особи.
Оскільки відповідач не скористався правом на звернення до суду про виправлення описки або правом на роз'яснення судового рішення, а оскаржив його в апеляційному порядку, то вказане не дає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо законності висновку оціночно-будівельної експертизи, зазначила, що під час звернення до експертної установи щодо проведення оціночно-будівельної експертизи у сторони позивача були в наявності лише витяг з ДРРП про належну ОСОБА_2 частку та технічний паспорт на квартиру, складений Київським міським бюро технічної інвентаризації 12 травня 2006 року, який залишився у позивача від померлого брата - чоловіка відповідача.
Я к було зазначено на сторінці 11 Висновку, найбільш раціональним та доцільним методом для визначення ринкової вартості квартири експерт визначив порівняльний методичний підхід, що відповідає Національному стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та Національному стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», а також іншим нормативним документам.
Цей підхід базується на порівнянні даних про продаж аналогічних об'єктів з метою визначення вартості об'єкта, що оцінюється.
Звертає увагу на те, що різниця висоти приміщень у 2 см. чи загальної площі приміщень у 2,7 кв.м. не призведе до суттєвої зміни ринкової вартості квартири, визначеної за порівняльною методикою і буде знаходитись у межах застосованих експертом коригувань.
Наголошує на тому, що не погоджуючись із Висновком, вважаючи його невірним чи незаконним, апелянт не підтверджує таку свою позицію жодним доказом - іншим висновком, рецензією на проведену оціночно-будівельну експертизу чи наданням документів, які підтверджують наявність у апелянта спеціальних знань та досвіду для категоричних заяв апеляційної скарги.
Також зазначила, що вона всіляко намагалася врегулювати спірне питання мирним шляхом, а саме: через узгодження порядку користування спільним майном (у тому числі здаванням його в найм), або ж через переважне право власника більшої частки викупити іншу частку, або ж продажем квартири та поділу коштів відповідно до часток співвласників.
Суд першої інстанції не лише детально дослідив наявність спору, вжиті обома сторонами заходи для його вирішення, а й надавав сторонам додатковий час та можливість вирішити цей спір мирним шляхом, проте ця можливість відповідачем також була проігнорована через відсутність у неї відповідного наміру чи бажання.
Наявність у відповідача прав власності на інше нерухоме майно підтверджує реальну можливість відповідача або сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку, або здійснити відчуження спірної квартири та поділити між співвласниками отримані кошти пропорційно до їх часток.
Звертає увагу на те, що відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не надані докази, які спростовують підстави і предмет позову чи доводять незаконність або необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.   
Просила змінити рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року в частині припинення спільної часткової власності.  
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу, подану на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року зазначила, що в суді першої інстанції відповідач не була позбавлена можливості подати суду свої заперечення проти визначеного позивачем розміру судових витрат, або клопотати про зменшення цього розміру.
Звертає увагу, що апеляційна скарга не містить незгоди із самим розміром витрат на правову допомогу, про відшкодування яких заявляє позивач.
По суті, відповідач не заперечує ні проти вартості години роботи адвоката, ні проти обсягу витраченого часу, не порушує питання про те, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору тощо.
Щодо стягнення витрат на проведення оціночно-будівельної експертизи, зазначила, що ще відповідно до виставленого рахунку №01/33/23-20032023 від 20 березня 2023 року ОСОБА_2 21 березня 2023 року здійснила оплату експертизи двома платежами: на суму 4850 грн та на суму 2250,40 грн.
Очевидно, що реальність здійсненої оплати підтверджується самим фактом виконання експертизи та надання її замовнику результатів експертизи - висновок від 03 квітня 2023 року №28/23.
У подальшому, встановлена на підставі висновку експерта від 03 квітня 2023 року №28/23 ринкова вартість спірної квартири була використана для визначення вартості частки позивача, що стало предметом позову - стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 725813,57 грн.
Отже, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а оскаржуване рішення таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав. 
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 квітня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 02 червня 2006 року №1078-С було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1, що складається з 2 кімнат, жилою площею 26,40 кв.м., загальною площею 45,20 кв.м. належить ОСОБА_4.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років, місце смерті - Україна, Вінницька область, Гайсинський район, село Краснопілка, що підтверджено копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1, виданим Краснопільською сільською радою Гайсинського району, Вінницької області.
За життя, а саме 30 вересня 2021 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений Дерманською М.А., секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, яким на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: все майно, де б воно не було б і з чого б воно не складалось, в тому числі все те, що буде належати йому і на що він матиме право за законом та за заповітом заповідав своїй сестрі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, повністю.
29 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі заповіту, посвідченого Дерманською М.А., секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області 30 вересня 2021 року та зареєстрованого в реєстрі за №44, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна заповідача ОСОБА_4 є його сестра ОСОБА_2. 
Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_1, яка складається з 2 кімнат, загальною площею - 26,40 кв.м. 
Свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частки зазначеної квартири видано ОСОБА_2.
Право власності ОСОБА_2 на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 29 листопада 2022 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 2663943580000, індексний номер:65611590 від 29 листопада 2022 року.
Судом також встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 26,40 кв.м., загальною площею 45,20 кв.м.
За даними технічного паспорту на зазначену квартиру кожна з кімнат має площу 10,5 кв.м. та 15,9 кв.м.
Частка позивачки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, що перебуває у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_1 складає 3/8, а частка ОСОБА_1 5/8 часток.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спільне нерухоме майно, котре належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі є квартирою в багатоквартирному будинку, має житлову площу 26,40 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат площею 10,5 кв.м. та 16,5 кв.м., а також з урахуванням розміру частки кожного зі співвласників, квартира АДРЕСА_1, є неподільним нерухомим майном, тоді як залишення неподільного майна без його реального поділу у спільній частковій власності сторін у справі буде суперечити інтересам позивачки.
З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційного суду, з огляду на таке.
Відповідно до правил статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Правилами статті 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. 
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. 
Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 365 ЦК України передбачено припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників , якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї.
При апеляційному перегляді справи було встановлено, що виділ частки ОСОБА_2 зі спільного з ОСОБА_1 нерухомого майна технічно неможливий, спільне проживання та\чи користування спірною квартирою не відповідає її ж інтересам.
Правилами статті 183 ЦК України встановлено, що: подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. 
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як видно зі змісту статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 
Власність зобов'язує. 
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Відповідно до правил статей 322,360,361 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном; співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 725813, 57 грн. вартості належної їй частки (3/8) у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.
На підтвердження ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 позивачем було надано суду висновок експерта №28/23 оціночно-будівельної експертизи, складений 03 квітня 2023 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» за заявою адвоката Стегара О.М., який представляв інтереси ОСОБА_2
За даними висновку експерта №28/23 оціночно-будівельної експертизи, складеного 03 квітня 2023 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, станом на дату оцінки становить - 1935500 гривень, відповідно суд першої інстанції дійшов вірного висновку та розрахунку, що 3/8 частки ОСОБА_2 у цій же квартирі складають грошовий еквівалент у розмірі (1935500 : 8 = 241937,5 х 3 = 725812,5) 725812,5 гривень.   
При цьому, суд вірно не прийняв до уваги твердження представника відповідачки ОСОБА_1 у відзиві на позов, про наявність сумнівів щодо обґрунтованості визначеної позивачкою ринкової вартості спірної квартири і визначеної суми грошової компенсації вартості частки позивачки, оскільки відповідачка не скористалася своїм правом надати суду свій висновок про ринкову вартість квартири на час розгляду справи, не просила викликати у судове засідання експерта яким було складено висновок для отримання відповіді на питання, що викликали сумніви у правильності його висновку, не скористалася своїм правом просити суд про призначення експертизи судом.
Таких доказів не було надано стороною апелянта при подачі апеляційної скарги та перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.
Приймаючи до уваги, що позивачка ОСОБА_2 бажала отримати грошову компенсацію належної їй частки майна, що перебуває у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_1 та з цього приводу заявила позов до суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності.
Разом з тим, в резолютивній частині рішення суд вказав, що з моменту отримання ОСОБА_2 грошової компенсації власності належної їй частки припинити право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.
На думку колегії суддів, в даному випадку наявна описка в резолютивній частині оскаржуваного рішення, адже позовні вимоги позивачем були викладені у такій редакції: «З моменту отримання ОСОБА_2 грошової компенсації вартості належної їй частки припинити право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1».
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов'язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об'єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв'язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2, ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Крім цього, не може бути скасоване правильне по суті рішення, яке містить в резолютивній частині описку, та яка може бути виправлена за заявою учасника справи або судом з власної ініціативи, шляхом постановлення відповідної ухвали.
Колегія суддів апеляційного суду також погоджується і з додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року, з огляду на таке.
Так, 10 грудня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Стегар О.М. подав до Голосіївського районного суду міста Києва заяви, в яких просив стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу понесені у розмірі 42000 грн. та витрати на проведення експертизи у розмірі 7000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивачки ОСОБА_2 - адвокатом Стегаром О.М. надано копії: договору №11/22 про надання правничої допомоги від 20 вересня 2022 року, укладеного між адвокатом Стегаром О.М. та ОСОБА_2; додаткової угоди №1 до договору №11/22 про надання правничої допомоги від 20 вересня 2022 року; акту приймання-передачі наданих послуг від 25 вересня 2025 року на суму 42000 грн.; рахунок за послуги - проведення оціночно-будівельної експертизи згідно заяви замовника №02-03/23 від 16 березня 2023 року на загальну суму 7000 грн.
Відповідно до акту наданих послуг від 25 вересня 2025 року адвокат Стегар О.М. надав клієнту наступні послуги.
Участь у судових засіданнях, які не відбулися не з вини сторони позивача у справі (21 листопада 2023 року, 05 березня 2024 року, 09 квітня 2024 року, 18 липня 2024 року) по 0,5 год., вартість години - 3000 грн.;
Участь у судових засіданнях (20 липня 2024 року, 02 вересня 2024 року, 09 грудня 2024 року, 07 лютого 2025 року, 25 вересня 2025 року) по 1 год. всього 5 год., вартість години - 3000 грн.
Підготовка та подача заяв по суті справи (заява та додаткові матеріали для проведення експертизи, два листи на відповідача про досудове врегулювання, звернення до нотаріуса для оформлення заяви, позовна заява, відповідь на відзив) 6 год., вартість години - 3000 грн.
Апеляційна скарга на ухвалу суду від 07 лютого 2025 року про зупинення провадження у справі 1 год., вартість години - 3000 грн.
Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 42000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що вказані витрати не можуть бути зменшені через недотримання принципу співмірності, оскільки відповідного клопотання стороною ОСОБА_1 не заявлено під час розгляду питання про ухвалення у справі додаткового рішення. 
Крім того, на переконання суду, зазначена сума в повній мірі узгоджується з об`ємом наданих адвокатом послуг, складністю справи та відповідає принципам розумності, справедливості і необхідності. 
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі №710/1367/20 (провадження №61-18295св23), в додатковій постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі №904/1101/23, в ухвалі Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі №638/6853/21 (провадження № 61-16912св23) зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, зокрема і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Про подання доказів понесення витрат на правову допомогу, але за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, роз`яснено судам і в пункті 102 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22).
Убачається, що відповідно до вимог цивільного процесуального закону, як сторона ОСОБА_1, так і сторона ОСОБА_2, до закінчення судових дебатів заявили про подання доказів понесення відповідних судових витрат протягом 5 днів від дня ухвалення рішення та подали свої заяви про ухвалення у справі додаткового рішення в межах визначеного законом строку.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі №904/1907/15).
У даному контексті головним є встановлення судом факту про те, що між адвокатом та замовником послуг виникли зобов`язання щодо сплати замовником на користь адвоката конкретної суми за надані послуги або виконані роботи.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Також, з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі №357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. 
Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. 
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. 
Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою №58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У рішенні ЄСПЛ в справі Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. 
Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №775/9215/15ц). 
Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. 
У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. 
Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі №519/2-5034/11).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
На думку колегії суддів апеляційного суду, стягувана судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу у розмірі 42000 грн. в повній мірі узгоджується з об`ємом наданих адвокатом послуг, складністю справи та відповідає принципам розумності, справедливості і необхідності.
Що ж стосується вимог про стягнення витрат на проведення експертизи у сумі 7000 грн.  то суд також вірно стягнув їх з відповідача на користь позивача, що узгоджується з наступним.
Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
В основу свого рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції врахував висновок експертизи, проведеної на замовлення сторони позивачка ОСОБА_2, за яку остання сплатила згідно заяви замовника №02-03/23 від 16 березня 2023 року - 7000 грн. та вірно стягнув вказану суму з відповідача.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року та додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року.   
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 15 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба