ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 491/1007/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.
секретар судового засідання (за дорученням головуючого у судовій колегії) Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
прокурор - Ленченко О.О., на підставі посвідчення
від позивача: Ананьївська міська рада – не з`явився 
від відповідача-1: Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Степко Е.В., на підставі самопредставництва
від відповідача-2: ОСОБА_1 , не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року суддя першої інстанції Невінгловська Ю.М., повний текст складено та підписано 09.04.2026
у справі № 491/1007/21
за позовом керівника Любашівської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ананьївської міської ради, м. Ананьїв(з) Одеської області 
до відповідача-1: Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса
до відповідача-2: ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області
про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

06.10.2025 керівник Любашівської окружної прокуратури звернувся до Любашівського районного суду Одеської області в інтересах держави в особі Ананьївської міської ради, м. Ананьїв(з) Одеської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса та ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області про скасування наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.
В обґрунтування вимог прокурор вказує, що Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса, усупереч вимогам ст. 122, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, ст. 1, 7 Закону України “Про фермерське господарство” (в редакції, що діяла на той час) видано наказ від 20.09.2017 за №15-10472/13-17-СГ “Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення”, яким незаконно, з порушенням порядку набуття у користування земель фермерським господарством передано ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 78,3966 га.
27.02.2023 рішенням Любашівського районного суду Одеської області у справі №491/1007/21 позов задоволено. 
Одеський апеляційний суд постановою від 30.07.2024 року у справі №491/1007/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області задовольнив. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27.02 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. 
Верховний Суд постановою від 20.08.2025 року касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27.02.2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30.07.2024 року скасував. Провадження у справі закрив. Повідомив позивача про те, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
06.10.2025 до Господарського суду Одеської області надійшов лист Верховного Суду (вх.№4182/25) разом з матеріалами справи №491/1007/21.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 справу №491/1007/21 передано на розгляд судді Невінгловської Ю.М.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.10.2025 суд прийняв справу №491/1007/21 до розгляду, вирішив розгляд справи №491/1007/21 здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №491/1007/21 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса №15-10472/13-17-СГ від 20.09.2017 є неефективним способом захисту та її задоволення не призведе до відновлення прав Ананьївської міської ради, місто Ананьїв(з) Одеської області . 
Суд також зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані положеннями Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, яка втратила чинність 01.05.2016, а отже, не діяла на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, у зв`язку із чим вимоги щодо необхідності підтвердження досвіду роботи, наявності освіти, трудового та матеріального ресурсу, а також необхідності перевірки обґрунтованості змісту заяви органами Держгеокадастру є незастосовними до даних правовідносин. 
Суд також дійшов висновку, що відсутність доказів реєстрації фермерського господарства після надання ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області земельної ділянки в користування протягом тривалого часу не свідчить про порушення положень Закону саме на момент укладення спірного договору оренди від 25.06.2019. Як у діючому, так і у чинному на день виникнення спірних правовідносин законодавстві, відсутні вимоги щодо строків, у які громадянин, який отримав земельну ділянку, у порядку, визначеному ст. 118 Земельного кодексу України та ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» має зареєструвати фермерське господарство.
Судом зауважено, що належним та ефективним способом захисту інтересів Ананьївської територіальної громади, як власника спірної земельної ділянки, в даному випадку є вимога про дострокове розірвання договору оренди та зобов`язання ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області повернути земельну ділянку власнику у зв`язку із нецільовим використанням спірної земельної ділянки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі № 491/1007/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов керівника Любашівської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Ананьївської міської ради, місто Ананьїв(з) Одеської області до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса та ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки задовольнити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Щодо визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса, апелянт зауважує на тому, що, суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про те, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса №15-10472/13-17-СГ від 20.09.2017 є неефективним способом захисту та її задоволення не призведе до відновлення прав Ананьївської міської ради, м.Ананьїв(з) Одеської області .
На думку скаржника, саме зазначений наказ став безпосередньою правовою підставою для передачі спірної земельної ділянки в оренду, виникнення у відповідача права користування земельною ділянкою та укладення договору оренди, а тому його оскарження є належним і самостійним способом захисту порушених прав та інтересів держави.
Скаржник наголошує, що визнання незаконним та скасування індивідуального акту органу державної влади прямо передбачене положеннями цивільного, земельного та господарського законодавства, як спосіб захисту прав власника майна та землі. При цьому апелянт вважає, що висновок суду про відсутність правових наслідків від скасування наказу суперечить правовій природі такого акту, оскільки саме він є юридичним фактом, на підставі якого виникли спірні земельні правовідносини.
На переконання прокурора, залишення в силі незаконного наказу зберігає його правові наслідки, створює стан правової невизначеності та допускає подальше існування правовідносин, що виникли внаслідок порушення вимог земельного законодавства. Апелянт зазначає, що ефективний захист прав власника земельної ділянки повинен передбачати не лише усунення наслідків порушення, а й усунення самої правової підстави їх виникнення.
На обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Господарського кодексу України, а також на численні правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо можливості оскарження рішень органів державної влади у сфері земельних відносин, як належного та ефективного способу захисту порушених прав. Прокурор вказує, що рішення органу влади про розпорядження земельною ділянкою має як публічно-правовий, так і приватноправовий характер, а його незаконність свідчить про відсутність належного волевиявлення власника земельної ділянки щодо її передачі у користування.
Щодо висновків суду про відсутність підстав для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, апелянт стверджує, що суд, вирішуючи спір у даній справі, не застосував положення Закону України «Про фермерське господарство», на які посилався прокурор, щодо порядку розгляду заяви, належної перевірки та недопустимості формального підходу уповноваженого органу до розгляду заяви ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області про надання у користування земельної ділянки з метою створення фермерського господарства. Також суд помилково зазначив, що вказані положення втратили чинність 01.05.2016 та не діяли на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі.
Апелянт вважає, що уповноважений орган, розглядаючи заяву ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, не здійснив належної перевірки наявності у заявника реального наміру створити фермерське господарство, достатніх матеріальних і трудових ресурсів для ведення такої діяльності, а також не перевірив обґрунтованість потреби у наданні земельної ділянки значної площі. На переконання скаржника, формальний підхід до розгляду заяви дозволив використати передбачену законом пільгову процедуру отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства з метою обходу конкурентного порядку набуття права користування землею через земельні торги. 
Крім того, прокурор наголошує, що відсутність державної реєстрації фермерського господарства після отримання земельної ділянки свідчить про недосягнення тієї мети, для якої земельна ділянка надавалася без проведення аукціону. На думку апелянта, хоча закон прямо не встановлює конкретного строку для створення фермерського господарства, таке створення має відбутися у розумний строк, а багаторічне використання земельної ділянки без реєстрації фермерського господарства підтверджує відсутність у відповідача наміру реалізовувати право на землю, відповідно до вимог Закону України «Про фермерське господарство». 
Також, скаржник зазначає, що незаконність наказу Головного управління Держгеокадастру, який став підставою для передачі земельної ділянки в оренду, безпосередньо впливає на дійсність укладеного на його підставі договору оренди. У зв`язку з цим прокурор вважає, що належним способом захисту порушених інтересів є саме визнання договору оренди недійсним, а не його дострокове розірвання, оскільки спір стосується порушень під час набуття права оренди та укладення договору, а не неналежного виконання його умов. Відтак, апелянт вважає помилковими висновки суду про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, та просить рішення суду також в цій частині скасувати. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі №491/1007/21, справу призначено до судового розгляду.
27.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 у справі № 491/1007/21 залишити без змін.
Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса наголошує, що спірний наказ та укладений на його підставі договір оренди прийняті й укладені відповідно до вимог чинного на той час законодавства та в межах наданих повноважень. Відповідач-1 зазначає, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 були подані всі необхідні документи, у тому числі, документи щодо аграрної освіти заявниці, а рішення про передачу земельної ділянки приймалося після виконання обов`язкових судових рішень у справі №815/1753/15, якими орган було зобов`язано повторно розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до законодавства. 
Відповідач-1 наголошує, що на момент прийняття спірного наказу законодавство не покладало на орган обов`язку здійснювати додаткову перевірку наявності у заявника матеріально-технічної бази, трудових ресурсів чи фактичної спроможності створити фермерське господарство. На думку Головного управління, під час вирішення питання про затвердження проекту землеустрою воно було зобов`язане діяти відповідно до положень Земельного кодексу України, а підстави для відмови у затвердженні погодженого проекту землеустрою були відсутні. 
Крім того, Головне управління зазначає, що спірний наказ був виданий після подання належно погодженого проекту землеустрою, та з дотриманням вимог земельного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки. Відповідач-1 також посилається на правові висновки Верховного Суду щодо того, що після реалізації рішення органу влади шляхом укладення відповідного договору, таке рішення вичерпує свою дію, а вимога про його скасування не є ефективним способом захисту права, оскільки саме по собі скасування рішення не призводить до відновлення прав власника земельної ділянки. У зв`язку з цим, відповідач-1 вважає висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні законними та обґрунтованими. 
Відзив долучено до матеріалів справи. 
Відповідач-2, ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалась, відзив на апеляційну скаргу, не надала, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В судовому засіданні, прокурор просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати, з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі.
Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора з мотивів, що викладені письмово у відзиві, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідка про доставку до електронного кабінету та поштове відправлення ухвали про призначення дати судового засідання. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань суду не надали.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, учасники справи скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши прокурора та представника відповідача-1 дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року у справі №491/1007/21 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії постанови Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 у справі №815/1753/15, ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області зверталася до Головного управління Держегеокадастру в Одеській області, м. Одеса із заявами про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду на підставі погодженого відповідно чинного законодавства проекту відведення земельної ділянки.
Даною постановою позов ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області задоволено та, зокрема, зобов`язано Головне управління Держземагентства в Одеській області, м. Одеса розглянути її заяву від 10.11.2014 №19-13891/0/1-14 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду на 49 років для ведення фермерського господарства на території Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області “за межами населеного пункту” площею 78,3966 га., з прийняттям рішення відповідно до законодавства.
Вказана постанова була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.06.2017.
05.09.2017 ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області звернулася до начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса із клопотанням про затвердження документації із землеустрою та передання в оренду земельну ділянку для ведення фермерського господарства загальною площею 78,3966 га. 
Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 20.09.2017 №15-10472/13-17-СГ “Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення” затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду строком на 7 років земельної ділянки і надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку площею 78,3966 га, в тому числі ріллі 78,3966 га (кадастровий номер 5120284600:01:001:0730), із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства, що знаходиться на території Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району.
Встановлено річний розмір орендної плати за користування земельною ділянкою на правах оренди в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки.
Даним наказом доручено громадянці ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області забезпечити розроблення технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та після її затвердження звернутись до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса щодо укладення договору оренди землі. Також визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
25.06.2019 на підставі зазначеного наказу між Головним управлінням Держгеокадастру у Одеській області, м. Одеса та ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області укладено договір оренди за №341/57-19-Д, за яким передано в строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства (землі сільськогосподарського призначення), що розташована на території Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області (за межами населеного пункту).
Пунктом 2.1 договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства (землі сільськогосподарського призначення), загальною площею 78,3966 га, в тому числі 78,3966 га ріллі.
Відповідно до п. 2.2 договору, кадастровий номер земельної ділянки 5120284600:01:001:0730. Категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Код використання згідно класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ): 01.02 - для ведення фермерського господарства.
Згідно з п. 2.3 договору, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна.
Пунктом 2.4 договору визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного станом на 01.01.2019 року становить 2 211 995 грн 81 коп. згідно із витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого відділом в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.06.2019 та підлягає щорічній індексації.
Згідно з п. 3.1 – 3.2 договору, його укладено строком на 7 років. Право оренди земельної ділянки виникає у орендаря з моменту державної реєстрації відповідно до закону.
Пунктом 3.3. договору визначено, що після закінчення строку його дії орендар, за умови належного виконання обов`язків, відповідно до умов цього договору та вимог законодавства України, має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар зобов`язаний письмово (листом- повідомленням) повідомити орендодавця про намір продовжувати його дію не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору.
Відповідно до п. 5.1 – 5.2 договору, земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення фермерського господарства.
Згідно з п. 5.3 договору, орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Пунктом 6.1 договору визначено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її з оренду.
Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спір розв`язується у судовому порядку.
У разі погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей орендованої земельної ділянки або приведення її у непридатний для використання за цільовим призначенням стан збитки, що підлягають відшкодуванню, визначаються відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284.
Відповідно до п. 8.4 договору, до обов`язків орендаря, зокрема, відноситься:
8.4.2. дотримуватися встановлених щодо об`єкта оренди обмежень в обсязі передбаченому договором та законодавством;
8.4.3. використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення та умов договору, дотримуючись при цьому вимог чинного земельного, екологічного законодавства, законодавства про охорону довкілля, державних стандартів, норм і правил. Не допускати під час здійснення господарської діяльності, забруднення земельної ділянки радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, залишаючи її від водної та вітрової ерозії;
8.4.6. своєчасно та в повному обсязі вносити орендну плату;
Пунктом 11.2 договору визначено, що його дія припиняється у разі:
- закінчення строку, на який його було укладено;
- поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;
- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;
- смерті фізичної особи-орендаря та відмови або відсутності і спадкоємців орендаря, а також осіб які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем від виконання укладеного договору;
- засудження фізичної-особи орендаря до позбавлення волі або обмеження його дієздатності за рішенням суду та відмови або відсутності членів його сім`ї, а також осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем від виконання укладеного договору.
Згідно з п. 11.3 договору, його дія також припиняється шляхом розірвання за:
- взаємною згодою сторін;
- рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає її використанню, несплати, несвоєчасної або неповної сплати орендарем орендної плати.
Наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №72-ОТГ від 11.12.2020 передано Ананьївській міській раді Одеської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 5823,7122 га, які розташовані на території Подільського (Ананьївського) району Одеської області, згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність. До переліку зазначених земельних ділянок, зокрема було включено земельну ділянку з кадастровим номером 5120284600:01:001:0730.
Відповідно до копії інформаційної довідки №273858510 від 08.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 25.06.2019 здійснено реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5120284600:01:001:0730, площею 78,3966 га, комунальної власності, Ананьївської міської ради, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 534919651202, за ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області.
Листом за №60-1746ВИХ-21 від 08.09.2021 Любашівська окружна прокуратура зверталася до голови Ананьївської міської територіальної громади Одеської області, в якому повідомила про обставини передачі ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області в оренду земельної ділянки, та з метою вирішення з метою вирішення питання вжиття заходів представницького характеру, просила в строк до 13.09.2021 надати до Любашівської окружної прокуратури належним чином завірені копії документів, що стали підставою для надання земельної ділянки в користування (з долученням належним чином завірених копій державних актів на право постійного користування земельною ділянкою, та за наявності договорів оренди земельних ділянок, рішення, розпорядження ОТГ).
Крім того, прокуратура просила повідомити, чи надходила інформація щодо утворення суб`єкта господарювання територіальної громади (фермерського господарства).
У відповідь на даний лист Ананьївська міська рада листом за №2862 від 13.09.2021 повідомила керівнику Любашівської окружної прокуратури, що, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 5120284600:01:001:0730 передана Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області в комунальну власність Ананьївської міської територіальної громади згідно акту приймання-передані від 11.12.2021. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області передано Ананьївській міській раді договір оренди землі №341/5719-ДО від 25.06.2019 з ОСОБА_1 , с. Тоїцьке Одеської області. Натомість інформація щодо утворення суб`єкта господарювання (фермерського господарства) від зазначених осіб до Ананьївської міської ради не надходила.
Листом за №60-1840ВИХ-21 від 20.09.2021 Любашівська окружна прокуратура направила Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса повідомлення в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” в якому зазначила, що прокуратурою підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Ананьївської міської громади Подільського району Одеської області до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса та ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації, яка найближчим часом буде скерована до суду для розгляду по суті.
Листом за №8070/08/24 від 01.10.2021 Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області повідомлено Любашівську окружну прокуратуру, що згідно даних уніфікованої автоматизованої електронно-облікової системи-реєстру Держпродспоживслужби України за ОСОБА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 , трактори, самохідні шасі, самохідні сільськогосподарські, дорожньо- будівельні і меліоративні машини, сільськогосподарська техніка, інші механізми в Одеській області не зареєстровані.
Листом за №24819/5/15-32-74-05 від 05.10.2021 Головним управлінням ДПС в Одеській області повідомлено Любашівську окружну прокуратуру, що згідно інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС України фізичною особою ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п НОМЕР_1 ) податкові розрахунки з плати за землю та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності за 2019-2021 роки не подавались, заборгованість на 01.10.2021 року відсутня.
Листом за №60-1841ВИХ-21 від 20.09.2021 Любашівська окружна прокуратура направила голові Ананьївської міської територіальної громаді Одеської області повідомлення в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” в якому зазначила, що прокуратурою підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Ананьївської міської громади Подільського району Одеської області до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса, ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації, яка найближчим часом буде скерована до суду для розгляду по суті.
У відповідь на дане повідомлення Ананьївська міська рада повідомила Любашівську окружну прокуратуру, що Ананьївською міською радою підготовлено та направлено до суду позовну заяву про припинення договору оренди землі від 25.06.2019 року №341/57-19-ДО шляхом його розірвання та стягнення заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5120284600:01:001:0730, відповідач Науменко Надія Петрівна. Справа №491/497/21 за позовом Ананьївською міської ради до Науменко Надії Петрівни знаходиться на розгляді в Ширяївському районному суді Одеської області.
Також судом встановлено, що в провадженні Ширяївського районного суду Одеської області перебуває справа за позовом Ананьївської міської ради до ОСОБА_1 . про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання та стягнення заборгованості з орендної плати, провадження в якій зупинено ухвалою від 17.06.2022 до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі №491/1007/21.
Інших належних та допустимих письмових доказів щодо наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 20.09.2017 за №15-10472/13-17-СГ, визнання недійсним договору оренди від 25.06.2019 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та зобов`язання ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області повернути спірну земельну ділянку Ананьївській міській раді.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Перед тим, як переглядати оскаржуване рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог, судова колегія досліджує підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Ананьївською міською радою, м. Ананьїв(з) Одеської області.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Відповідно до ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Системне тлумачення положень ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі № 925/383/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Статтею 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до ст. 33 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження із здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель.
Так, спірна земельна ділянка була передана у користування Науменко Н.П. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області із земель державної власності. Згодом на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №72-ОТГ від 11.12.2020 спірну земельну ділянку було передано Ананьївській міській раді Одеської області, м. Ананьїв(з) Одеської області в комунальну власність.
Таким чином, станом на момент звернення із позовом до суду спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності Ананьївської міської територіальної громади, а уповноваженим органом місцевого самоврядування на розпорядження спірною земельною ділянкою, а також уповноваженим суб`єктом владних повноважень на виконання завдань із захисту інтересів Ананьївської міської територіальної громади, у тому числі щодо раціонального використання земель комунальної власності, є Ананьївська міська рада Одеської області, м. Ананьїв(з) Одеської області.
У зв`язку з чим саме на Ананьївську міську раду, м. Ананьїв(з) Одеської області покладається обов`язок здійснення захисту інтересів територіальної громади, а саме щодо відновлення порушеного права комунальної власності на земельну ділянку.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави в особі Ананьївській міській раді Одеської області, м. Ананьїв(з) Одеської області, прокурор вказав про те, що будучи повідомленою про наявні порушення, Ананьївська міська рада, усвідомлюючи незаконність наказу та недійсність договору оренди земельної ділянки від 25.06.2019, обрала неефективний спосіб захисту та звернулася з позовом про стягнення заборгованості за цим договором оренди.
Відтак, прокурор вважає, що Ананьївською міською радою, м.Ананьїв(з) Одеської області протягом розумного строку належних заходів щодо усунення виявлених порушень вжито не було, з огляду що, з метою захисту інтересів держави, Любашівська окружна прокуратура була вимушена звернутися до суду з даним позовом в інтересах держави саме в особі територіальної громади м. Ананьєва в особі Ананьївської міської ради, м.Ананьїв(з) Одеської області відповідно до вимог ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (12-72гс19) виснувано, що сам факт не звернення до суду обраного прокурором позивача з відповідним позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Натомість, як встановлено під час розгляду даної справи, Ананьївська міська рада, м.Ананьїв(з) Одеської області звернулася до Ширяївського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання та стягнення заборгованості з орендної плати справа №491/497/21. Вимоги про повернення земельної ділянки заявлено не було.
Таким чином, враховуючи непогодження прокурора з обраним Ананьївською міською радою, м. Ананьїв(з) Одеської області способом захисту порушених інтересів держави, прокурор вважає таке звернення неналежним виконанням позивачем своїх повноважень. Враховуючи викладене, з метою уникнення зволікань щодо вжиття заходів судового захисту інтересів держави, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав у прокурора, відповідно до вимог ст.131-1 Конституції України, ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, для звернення до суду з даним позовом з метою забезпечення належного та своєчасного захисту порушених інтересів держави.
Крім того, ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 17.06.2022 провадження у справі №491/497/21 Ананьївської міської ради, м. Ананьїв(з) Одеської області до ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання та стягнення заборгованості з орендної плати було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі №491/1007/21.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави в особі Ананьївською міською радою, м. Ананьїв(з) Одеської області і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно вирішення спору по суті, судова колегія зазначає таке.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині 1 статті 116 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом частин 1-3 статті 124 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Статтею 123 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлено загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
За змістом частини 3 статті 134 Земельного Кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (для сінокосіння і випасання худоби), 36 (для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України “Про фермерське господарство”, який є спеціальним нормативно-правовим актом.
Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України “Про фермерське господарство” (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України “Про фермерське господарство” (далі по тексту у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Частиною 1 статті 7 Закону України “Про фермерське господарство” передбачено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Так, частини 2-6 статті 123 Земельного кодексу України визначається, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2015 у справі №815/1753/15 задоволено позов ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області та зобов`язано Головне управління Держземагентства в Одеській області, м.Одеса розглянути заяву позивачки від 10.11.2014 №19-13891/0/1-14 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 78,3966 га для ведення фермерського господарства та прийняти відповідне рішення. Вказане судове рішення набрало законної сили.
На виконання зазначеного рішення 20.09.2017 Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса видано наказ №15-10472/13-17-СГ, яким затверджено документацію із землеустрою та надано ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області в оренду строком на 7 років земельну ділянку площею 78,3966 га, кадастровий номер 5120284600:01:001:0730, для ведення фермерського господарства. На підставі цього наказу 25.06.2019 між сторонами укладено договір оренди землі №341/57-19-Д щодо вказаної земельної ділянки.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м. Одеса від 20.09.2017 №15-10472/13-17-СГ колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для її задоволення, з огляну на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначеним наказом затверджено проект землеустрою щодо відведення в оренду строком на 7 років земельної ділянки площею 78,3966 га, кадастровий номер 5120284600:01:001:0730, та надано її ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області в оренду для ведення фермерського господарства.
Зокрема, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”. 
На виконання цього наказу 25.06.2019 між Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса та ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області укладено договір оренди землі №341/57-19-Д.
За таких обставин, судова колегія зауважує, що спірний наказ на час звернення прокурора до суду вже був реалізований шляхом укладення договору оренди, а відтак, вичерпав свою дію його виконанням. Колегія суддів враховує усталену практику Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої оскарження та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, яке вже виконано шляхом укладення відповідного договору, саме по собі не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки не забезпечує його реального відновлення (зокрема, постанови від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, від 22.01.2025 у справі №446/478/19, від 16.07.2025 у справі №910/2389/23).
Отже, з огляду на те, що спірний наказ реалізовано та на його підставі виникли договірні правовідносини щодо користування земельною ділянкою, вимога про визнання його незаконним та скасування не є ефективним способом захисту заявленого прокурором права. Її задоволення саме по собі не призведе до відновлення права, яке прокурор вважає порушеним.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в цій частині у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса від 20.09.2017 №15-10472/13-17-СГ в зв`язку з обранням прокурором неефективного способу захисту.
В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №15-10472/13-17-СГ від 20.09.2017 є належним та ефективним способом захисту порушеного права Ананьївської міської ради, м. Ананьїв(з) Одеської області, з огляду на наступне.
Так, сам по собі факт прийняття оскаржуваного наказу як передумови для подальшого оформлення спірних земельних правовідносин не свідчить про ефективність його скасування, як самостійного способу захисту. Ефективність способу захисту визначається не лише характером порушення та юридичною природою акта, а насамперед тим, чи здатний обраний спосіб захисту реально відновити порушене право позивача та усунути наслідки такого порушення.
У спірних правовідносинах наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, м.Одеса №15-10472/13-17-СГ від 20.09.2017 не є тим правовстановлюючим документом, за яким безпосередньо виникло та існує право оренди відповідача на спірну земельну ділянку. Правові наслідки, на які посилається апелянт, пов`язані саме з укладенням договору оренди земельної ділянки та виникненням відповідного речового права, а тому скасування наказу без одночасного вирішення питання щодо правової підстави подальшого користування земельною ділянкою саме по собі не забезпечує відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Посилання апелянта на те, що можливість визнання незаконним та скасування індивідуального акту органу державної влади передбачена законодавством, також не спростовує висновків суду першої інстанції. Наявність у законі певного способу захисту не означає, що такий спосіб у кожній конкретній справі є належним та ефективним. Суд при вирішенні спору має встановити не лише факт можливого порушення права, а й те, чи призведе обраний позивачем спосіб захисту до реального та повного поновлення такого права.
У цьому випадку скасування оскаржуваного наказу саме по собі не припиняє правовідносин, що виникли на підставі укладеного договору оренди, та не забезпечує повернення земельної ділянки її власнику чи припинення користування нею відповідачем. Відтак, такий спосіб захисту не усуває безпосередньо того порушення права, на яке посилається позивач.
Необґрунтованим є й твердження апелянта про те, що залишення наказу в силі саме по собі зберігає правову невизначеність та допускає подальше існування порушених земельних правовідносин. Правова визначеність у спірних правовідносинах має оцінюватися з урахуванням усього комплексу юридичних фактів та документів, на підставі яких виникло і здійснюється право користування земельною ділянкою. Скасування одного з попередніх актів без вирішення питання щодо чинності та правових наслідків договору оренди не усуває існуючого правового титулу користування спірною земельною ділянкою.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що вимога про скасування наказу не може розглядатися ізольовано від інших правовідносин, які виникли після його прийняття. Якщо метою звернення до суду є фактичне повернення земельної ділянки у володіння власника та припинення незаконного користування нею, належним способом захисту має бути спосіб, який безпосередньо забезпечує досягнення цієї мети, а не такий, задоволення якого не матиме самостійного відновлювального ефекту.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до ототожнення юридичної передумови виникнення спірних правовідносин з ефективним способом поновлення порушеного права. Однак сам факт того, що оскаржуваний наказ передував укладанню договору оренди, не зумовлює автоматичного висновку про те, що його скасування є достатнім для відновлення порушених прав позивача.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 25.06.2019 №341/57-19-Д, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Судова колегія зазначає, що при оцінці правомірності рішення уповноваженого органу про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та дійсності укладеного на його підставі договору підлягають застосуванню спеціальні норми статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», як спеціальний закон по відношенню щодо статті 123 Земельного Кодексу України, які визначають порядок надання земельних ділянок для зазначеної мети.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України “Про фермерське господарство”, фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19 та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі №905/5/21, від 16.01.2024 у справі №908/1445/20, від 10.01.2024 у справі №922/1130/23).
За змістом приписів статті 12 Закону України “Про фермерське господарство”, землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України “Про фермерське господарство”, після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи.
З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 21.11.2023 у справі № 908/423/20).
У статті 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
Так судова колегія зауважує, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними саме на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства, як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону на момент його укладення, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію (подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2023 у справі № 906/743/21, від 01.11.2022 у справі №910/7853/21, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 09.07.2020 у справі № 910/14180/18, від 09.06.2020 у справі №912/116/19, від 05.09.2019 у справі № 914/4455/15).
Як правильно зазначив суд першої інстанції, правовідносини щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства регулюються, зокрема, спеціальними положеннями Закону України «Про фермерське господарство». При цьому можливість створення фермерського господарства пов`язується з набуттям громадянином права власності або користування земельною ділянкою, а відтак, отримання земельної ділянки в оренду є передумовою для створення та державної реєстрації фермерського господарства.
Водночас, судова колегія зазначає, що прокурором не доведено, що на момент укладення договору оренди від 25.06.2019 його сторонами було порушено вимоги законодавства, які відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання правочину недійсним. Саме по собі ненадання доказів державної реєстрації фермерського господарства після отримання земельної ділянки не свідчить про незаконність договору на момент його укладення та не є самостійною підставою для визнання такого договору недійсним.
Колегія суддів враховує, що відсутність реєстрації фермерського господарства протягом розумного строку після отримання земельної ділянки може мати правове значення у площині належного використання земельної ділянки та виконання орендарем умов договору, зокрема, щодо її використання за цільовим призначенням. Проте такі обставини не свідчать автоматично про недійсність правочину з моменту його укладення.
За встановлених у цій справі обставин прокурором не доведено невідповідності договору оренди вимогам закону на момент його укладення, а тому підстави для застосування статей 203, 215 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин відсутні.
При цьому питання щодо можливого використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, зокрема, з причини нестворення відповідачем фермерського господарства та відповідних наслідків для реєстрації права оренди може бути предметом окремого спору про дострокове розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки власнику при зверненні прокурора з іншим позовом до суду, оскільки, дійсно існують такі обставини.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 25.06.2019 №341/57-19-Д. Відповідно, похідні від неї вимоги про скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки також не підлягають задоволенню у даному судовому провадженні.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Зазначені правові позиції є сталими і послідовними та неодноразово висловлювалися Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, тощо.
Апеляційний господарський суд зауважує, що існує стала правова позиція Верховного Суду стосовно того, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.08.2010 у справі "Пелевін проти України", заява №24402/02)). – постанова КГС від 09.10.2025 справа №916/812/24.
Розгляд по суті позову, який пред`явлений з обранням неефективного способу захисту, може не узгоджуватися з вимогами реального поновлення порушених прав, реалізації (виконання) судового рішення. Це також створює невиправдане навантаження на судові органи, які вимушені розглядати справи, що завчасно позбавлені юридичної перспективи. Вочевидь, вказане не відповідає принципу процесуальної економії, породжує питання ефективності використання ресурсів правосуддя та часового параметру ефективності судового захисту.
Судова колегія також враховує правові позиції, викладені у постановах від 28.01.2020 у справі №50/311-б, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, у яких Велика Палата Верховного Суду зазначила про важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). 
Вказане логічно вичерпує потребу дослідження інших доводів скаржника (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №910/6200/24), зокрема, щодо того, що під час розгляду заяв ОСОБА_1 , с.Троїцьке Одеської області уповноваженим органом не було належним чином перевірено наявність у неї реального наміру створити фермерське господарство, достатність матеріальних і трудових ресурсів для ведення відповідної діяльності та обґрунтованість необхідності надання земельної ділянки площею 78,3966 га.
При цьому колегія суддів бере до уваги доводи прокурора про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області зареєстроване не було. Також матеріалами справи підтверджується, що станом на 01.10.2021 за даними Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області за ОСОБА_1 не були зареєстровані трактори, самохідні шасі, сільськогосподарські машини та інша відповідна техніка, а за інформацією Головного управління ДПС в Одеській області податкові розрахунки з плати за землю та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності за 2019– 2021 роки не подавалися.
Однак наведені обставини характеризують поведінку орендаря вже після прийняття оскаржуваного наказу та укладення спірного договору оренди. Вони можуть мати правове значення для оцінки належності виконання орендарем своїх обов`язків, дотримання умов договору та наявності підстав для припинення права користування земельною ділянкою, однак самі по собі не доводять того, що на момент звернення за отриманням земельної ділянки у 2014 році або на момент прийняття наказу у 2017 році у відповідача був відсутній намір створити фермерське господарство.
При цьому судова колегія знову наголошує, що правомірність договору, який було укладено на виконання рішення уповноваженого органу, як вже було зазначено вище, підлягає оцінці станом на момент його укладення, а тому подальша поведінка особи сама по собі не може бути підставою для висновку про його незаконність.
Щодо доводів про відсутність державної реєстрації фермерського господарства, колегія суддів зазначає таке.
Як вже було зазначено вище за текстом постанови, відсутність державної реєстрації фермерського господарства може свідчити тільки про невиконання особою передбачених законодавством обов`язків після отримання земельної ділянки, однак закон не встановлює, що така обставина автоматично має наслідком недійсність договору оренди земельної ділянки, визнання незаконним наказу про її надання чи припинення права оренди.
У цьому випадку наведені прокурором обставини щодо відсутності зареєстрованого фермерського господарства, сільськогосподарської техніки та податкової звітності можуть бути предметом оцінки у спорі про припинення договірних правовідносин, зокрема, за наявності встановленого факту невиконання умов договору або використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Водночас вони не є безумовним доказом незаконності наказу, прийнятого у 2017 році, або недійсності договору, укладеного у 2019 році.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що апелянтом не доведено сукупності обставин, яка б свідчила про те, що отримання Науменко Надією Петрівною, с.Троїцьке Одеської області земельної ділянки для ведення фермерського господарства було спрямованим виключно на уникнення проведення земельних торгів.
Необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що незаконність наказу Головного управління Держгеокадастру автоматично зумовлює недійсність укладеного на його підставі договору оренди.
Оскаржуваний наказ та договір оренди є різними за своєю правовою природою юридичними актами. Сам факт посилання у договорі оренди на відповідний наказ як на підставу його укладення не означає автоматичної недійсності договору в разі встановлення певних порушень при прийнятті наказу. Для визнання правочину недійсним необхідно встановити передбачену законом підставу його недійсності на момент його укладення та відповідність такої підстави встановленим судом обставинам.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що наказ від 20.09.2017 визначав передачу земельної ділянки в оренду строком на 7 років, встановлював розмір орендної плати та передбачав необхідність подальшого оформлення договірних відносин. Безпосереднім правочином, яким сторони оформили строкове платне користування земельною ділянкою, є договір оренди землі від 25.06.2019 №341/57-19-Д.
Отже, для задоволення вимоги про визнання цього договору недійсним необхідно встановити саме такі обставини, які відповідно до закону зумовлюють його недійсність. Посилання лише на порушення, які, на думку прокурора, мали місце при прийнятті наказу, без встановлення самостійних підстав недійсності договору не є достатнім.
Більше того, матеріали справи свідчать, що Ананьївська міська рада сама обрала інший спосіб захисту щодо подальших правовідносин із ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області. Так, міською радою було подано до суду позов про припинення договору оренди землі від 25.06.2019 №341/57-19-ДО шляхом його розірвання та стягнення заборгованості з орендної плати, а провадження у справі №491/497/21 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Зазначена обставина має істотне значення для оцінки доводів апеляційної скарги, оскільки питання щодо неналежного виконання відповідачем умов договору оренди вже є предметом окремого судового спору.
Таким чином, обставини, на які посилається прокурор, як на підтвердження незаконності набуття права оренди, значною мірою стосуються саме подальшої поведінки орендаря та виконання ним договірних і передбачених законом обов`язків. За своєю правовою природою такі обставини не є тотожними обставинам, які свідчать про недійсність правочину на момент його укладення, як вже було виснувано судовою колегією раніше.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх правових підстав для визнання договору оренди землі від 25.06.2019 недійсним та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.
З урахуванням установлених обставин справи колегія суддів також не вбачає підстав для висновку про те, що саме визнання недійсним договору оренди є необхідним та ефективним способом захисту порушеного права Ананьївської міської ради, оскільки в даному випадку таким належним та ефективним способом його захисту є розірвання договору з відповідачем та повернення спірної земельної ділянки органу місцевого самоврядування. 
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи про необхідність скасування рішення місцевого господарського суду не знайшли свого належного підтвердження матеріалами справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам прокурора у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування “вірогідності доказів”, судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами підстави для розгляду вимоги про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 20.09.2017 за №15-10472/13-17-СГ, для визнання недійсним договору оренди від 25.06.2019 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди земельної ділянки та зобов`язання ОСОБА_1 , с. Троїцьке Одеської області повернути спірну земельну ділянку Ананьївській міській раді в даному судовому провадженні і прокурор не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушених прав територіальної громади з належним способом їх захисту.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що твердження скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року у справі 491/1007/21 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року у справі №491/1007/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року у справі 491/1007/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 30.03.2026 року у справі №491/1007/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 17.09.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький 

А.І. Ярош