ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" липня 2026 р. Справа№ 927/1257/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Горбасенка П.В. 
Сковородіної О.М. 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2026
у справі № 927/1257/25 (суддя - Шморгун В.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»
до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Лакс»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача:
1) ОСОБА_1 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс-Фарм»
про стягнення 332061,24 гривень

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «СК «Уніка» (надалі також позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Чернігівської області із позовом до ТОВ Фірма «Лакс» (надалі також відповідач) про стягнення 332061,24 гривень, що становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про виплату своєму страхувальнику страхового відшкодування згідно з договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, внаслідок чого на підставі ст. 1172, 1194 ЦК України до позивача перейшло право вимоги до відповідача (як працедавця особи, винної у скоєнні ДТП), в частині різниці між фактичним розміром шкоди (страховою виплатою, здійсненою потерпілому у ДТП) і страховою виплатою, отриманою від страховика власника транспортного засобу, яким керував винний у скоєнні ДТП водій.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Підставою відмови у задоволені позову стало те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що транспортним засобом Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє саме відповідач і що спірна ДТП сталася безпосередньо під час виконання водієм ТЗ свої трудових (службових) обов`язків.

Короткий зміст апеляційної скарги

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПрАТ «СК «Уніка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Серед іншого, в апеляційній скарзі було сформульоване клопотання про залучення до участі у справі ТОВ «Авіс-Фарм», як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, а також про витребування у ТОВ «Авіс-Фарм» інформацію: про наявність прав власності/користування/розпорядження транспортним засобом «Nissan X-Trail» д.н.з. НОМЕР_1 ; про те, на якій правовій підставі ТОВ «Авіс-Фарм» передало ОСОБА_1 вказаний транспортний засіб; про те чи передавало ТОВ «Авіс-Фарм», транспортний засіб в оренду третім особам, яке ухвалою суду від 20.05.2026 було задоволено.
У якості аргументів для скасування судового рішення скаржник зазначає наступне:
1. Суд першої інстанції порушив норму процесуального права ч.2 ст 50 ГПК України, не залучивши до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору власника транспортного засобу «NISSAN X-TRAIL» д.н.з. НОМЕР_1 - ТОВ «Авіс Фарм», оскільки рішення вплинуло на його права та обов`язки;
2. Судом не з`ясовано чи використовував винний водій транспортний засіб для власних потреб чи під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків;
3. Саме відповідач є належним відповідачем та повинен відповідати за шкоду в порядку ст. 1172 ЦК України, оскільки: - постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.09.2025, встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТОВ Фірма «ЛАКС», та відомості щодо нього внесено до бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та надходили від ТОВ Фірма «Лакс»; - згідно з наказом № 57/к-тр від 16.05.2025 ОСОБА_1 прийнятий на посаду інженера з програмного забезпечення ТОВ Фірми «Лакс» з 17.05.2025; - згідно з табелем робочого часу 01.09.2025 ОСОБА_1 перебував на робочому місці в ТОВ Фірми «Лакс» протягом 6 годин; - ТОВ «Авіс-Фарм» засновником якого є ТОВ Фірма «Лакс», передало ОСОБА_1 транспортний засіб «NISSAN X-TRAIL» д.н.з. НОМЕР_1 , проте на якій підставі суд першої інстанції не встановив, у зв`язку із чим, суд повинен був залучити до участі у справі власника транспортного засобу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Позивачем (надалі також Страховик) та ТОВ «Сингента» (надалі також Страхувальник, Вигодонабувач) 21.11.2022 уклали договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 001427/4100/0000115, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням, зазначених в п. 1.4 Договору (Страхування КАСКО) (далі - Договір страхування).
Згідно з Переліком транспортних засобів, який є Додатком №1 до Договору страхування, у ТОВ «Сингента» був застрахований автомобіль Skoda Kodiag, р.н. НОМЕР_2 .
01.09.2025 на 82 км + 75 км автодороги Р67 Чернігів-Ніжин-Прилуки-Пирятин сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Nissan X-Trail, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Skoda Kodiag, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю від НПУ.
У зазначеній відповіді від НПУ вказано, що власником автомобіля Nissan X-Trail, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ТОВ «Авіс-Фарм».
Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.09.2025 у справі №740/5124/25, яка набрала законної сили 26.09.2025, ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Вказаною постановою встановлено, що « 01.09.2025 о 09 год 25 хв на 82 км + 75 км автодороги Р67 Чернігів- Ніжин-Прилуки-Пирятин водій ОСОБА_1 , керуючи авто Nissan XTrail, державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, вчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції та здійснив зіткнення з авто Skoda Kodiaq, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди, чим було порушено вимоги п.12.1., 13.1. ПДР, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП.».
У вступній частині постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.09.2025 у справі № 740/5124/25 зазначено, що ОСОБА_1 працює спеціалістом програмного забезпечення ТОВ Фірми «Лакс».
На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання транспортного засобу Nissan X-Trail, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» згідно з полісом ЕР №225761127; ліміт за шкоду майну становить 160000,00 грн.
ТОВ «Сингента» звернулось до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою про подію з ознаками страхового випадку № 32023051661 від 05.09.2025 та із заявою № б/н, б/д, у якій просило здійснювати страхові відшкодування.
Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ від 26.09.2025 № 95969, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda Kodiag, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 604112,30 грн (з урахуванням ПДВ на запчастини та без врахування ВТВ) та 520180,31 (без урахування ПДВ на запчастини та без врахування ВТВ).
Відповідно до рахунку ФОП Старовойтової Т. В. № СТ-00156 від 25.09.2025 вартість робіт, матеріалів та запчастин, необхідних для ремонту автомобіля Skoda Kodiag, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 492061,24 грн.
03.10.2025 позивач перерахував на рахунок ФОП Старовойтової Т. В. страхове відшкодування у розмірі 492061,24 грн.
ПАТ «НАСК «Оранта» сплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 160000,00 грн.
07.11.2025 позивач направив на електронну пошту відповідача заяву, у якій просив відшкодувати шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 332061,24 грн, що становить різницю між фактичним розміром шкоди (страховою виплатою, здійсненою потерпілому у ДТП) і страховою виплатою, отриманою від страховика власника транспортного засобу, яким керував винний у скоєнні ДТП водій.
Відповідач в перебігу розгляду справи в суді першої інстанції, на вимогу суду, надав інформацію, у якій зазначив, що:
- ОСОБА_1 є працевлаштованим у ТОВ Фірми «Лакс»;
- автомобіль «NISSAN X-TRAIL», д.н.з. НОМЕР_1 , не перебуває у власності/розпорядженні ТОВ Фірма «Лакс»;
- у ТОВ Фірми «Лакс» відсутні акти приймання-передачі автомобіля «NISSAN X-TRAIL», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент ДТП.
- згідно з табелем робочого часу 01.09.2025 ОСОБА_1 перебував на робочому місці, однак під час керування автомобілем «NISSAN X-TRAIL», д.н.з. НОМЕР_1 , трудових функцій, передбачених посадою, не виконував.
Згідно з наказом №57/к-тр від 16.05.2025 ОСОБА_1 прийнятий на посаду інженера з програмного забезпечення ТОВ Фірми «Лакс» з 17.05.2025.
Відповідно до табелю обліку використання робочого часу 01.09.2025 ОСОБА_1 перебував на роботі (6 годин).

Позиція суду апеляційної інстанції 

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Сутність апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції полягає у незгоді позивача із висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про стягнення з відповідача суми шкоди, завданої її працівником фактом вчиненням ДТП.
За приписами ч. 3, 4 ст. 102 Закону України «Про страхування» у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим.
Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта).
У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства.
Як встановив суд першої інстанції, позивач виплатив своєму страхувальнику - ТОВ «Сингента» як потерпілому у ДТП страхове відшкодування у розмірі 492061,24 гривень шляхом перерахування коштів на рахунок ФОП Старовойтової Т.В. згідно з рахунком № СТ-00156 від 25.09.2025.
ПАТ «НАСК «Оранта» (у якому на момент скоєння ДТП була застрахована цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання транспортного засобу Nissan X-Trail, державний номерний знак НОМЕР_1 ) сплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 160000,00 гривень.
Різниця між виплаченою потерпілому страхового відшкодування (матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП) та між отриманою страховою виплатою від страховика власника транспортного засобу, яким керував винний у скоєнні ДТП водій, становить 332061,24 гривень.
Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до ст. 108 Закону України «Про страхування» страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат.
Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, страховик потерпілого внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в межах фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває її страховик.
Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
В межах цієї справи предмет спору є саме вимога про стягнення на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою та спірним є питання, чи має нести таку відповідальність саме відповідач, як роботодавець водія, з вини якого сталася ДТП.
Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним свої трудових (службових) обов`язків.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, обов`язок з відшкодування шкоди може бути покладено не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.
Аналіз наведених вище положень статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц).
Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника
Отже, вирішуючи спір про відшкодування збитків, які перевищують страхове відшкодування, суду необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі був володільцем відповідного транспортного засобу станом на дату скоєння ДТП, а також чи використовував винний водій вказаний транспортний засіб для власних потреб чи під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку, що доказів на підтвердження того, що транспортним засобом Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 , на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє саме ТОВ Фірма «Лакс» і що спірна ДТП сталась безпосередньо під час виконання водієм ОСОБА_1 . ТЗ свої трудових (службових) обов`язків, позивач суду не надано.
Колегія суддів в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволені позову.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, із матеріалів справи вбачається, що автомобіль Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 , не перебуває у власності/розпорядженні ТОВ Фірма «Лакс» і під час керування вказаним автомобілем, ОСОБА_1 трудових функцій, передбачених посадою, не виконував.
Сам по собі факт перебування в цей день ОСОБА_1 на роботі ще не може беззаперечно свідчити про те, що скоєна ним ДТП відбулася саме під час виконання ним службового завдання.
Як встановив суд першої інстанції з відповіді НПУ вбачається, що власником автомобіля Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 є ТОВ «Авіс-Фарм», а не відповідач.
Позивачем достатньої мірою не було аргументовано, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, чим саме позивач обґрунтовував пред`явлення позову саме до відповідача, в той час, як йому (позивачу) було достеменно відомо, що власником автомобіля, яким керував ОСОБА_1 було ТОВ «Авіс-Фарм», а не ТОВ Фірма «Лакс», із яким він перебував у трудових відносинах.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами, що відповідач був володільцем автомобіля, станом на дату ДТП, та не довів, що відповідач відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України є особою, відповідальною за завдання шкоди у даному випадку.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в цій справі позивачу належало довести, що відповідач є володільцем автомобіля Nissan X-Trail на відповідній правовій підставі та у разі доведення зазначеної обставини, доводити той факт, що ОСОБА_1 , скоїв ДТП саме під час та у зв?язку із виконанням трудових обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач зосередився на доведені перед судом лише факту перебування водія ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем і вважав, що існування таких відносин є достатнім для покладання відповідальності за завдану шкоду саме на відповідача.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 31.12.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду докази на підтвердження того, що транспортним засобом Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 , на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє саме ТОВ Фірма «Лакс».
03.01.2026 до суду надійшла заява №б/н про усунення недоліків, в якій позивач зазначив, що «Крім того, в позовній заяві позивач і не вказував, що транспортним засобом Nissan XTrail, д.н.з. НОМЕР_1 , на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє саме ТОВ Фірма «Лакс», а вказував що водій ОСОБА_1 працює спеціалістом ТОВ фірма «ЛАКС», що встановлено у постанові Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.09.2025 у справі № 740/5124/25. З відповіді від НПУ (ідентифікатор картки ДТП в системі НПУ 3025245508841507) вбачається, що транспортний засіб Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 належить на праві власності ТОВ "АВІС-ФАРМ", проте в порядку ст. 1166, 1172, 1194 ЦК різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою зобов`язаний сплатити саме роботодавець винної в ДТП особи - ТОВ Фірма «Лакс», а не власник транспортного засобу - ТОВ "АВІС-ФАРМ", тому для захисту своїх порушених прав позивач не вважає за необхідне подавати разом з позовом доказ, зазначений в ухвалі суду від 31.12.2025»
Менше з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач все ж ініціював витребування у відповідача відомостей щодо наявності правових підстав для користування автомобілем, а в своїй апеляційній скарзі позивач вдався до оцінки оскаржуваного рішення на предмет відповідності висновків суду обставинам справи та посилався на не з`ясування судом першої інстанції обставин, зокрема, щодо перебування автомобіля Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 у володінні відповідача.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що самого факту перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем не достатньо для висновків про покладення відповідальності за завдану ним шкоду на відповідача.
Відповідальність за шкоду, завдану працівником покладається на роботодавця лише у разі, коли шкоду завдано саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових обов`язків.
Як вже зазначалося, ОСОБА_1 обіймає посаду інженера з програмного забезпечення та за твердженням відповідача під час скоєння ДТП трудових обов`язків не виконував.
Наразі, вказані твердження відповідача, позивачем жодним чином спростовані не були, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для покладення відповідальності за завдану шкоду на відповідача.
Крім того, позивачем не враховано, що відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
За змістом абзацу другого частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена картка»).
Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено притягнення до адміністративної відповідальності (у виді накладення штрафу) за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
З наведених вище норм Правил дорожнього руху, Закону України «Про дорожній рух» та КУпАП вбачається, що для користування транспортним засобом, власником якого є інша особа, чинним законодавством не передбачено необхідності оформлення довіреності на право керування, натомість достатнім є передача водію реєстраційного документа на транспортний засіб.
Як вбачається з матеріалів справи, працівники поліції під час оформлення ДТП не встановили відсутності у ОСОБА_1 реєстраційного посвідчення на транспортний засіб, що дає підстави для висновків про те, що ТОВ «Авіс Фарм» реалізуючи свої права власника передало ОСОБА_1 вказаний автомобіль у володіння та користування, отже він міг використовувати вказаний автомобіль для власних цілей, що не пов`язані із виконанням трудових обов`язків перед відповідачем.
В контексті викладеного, колегія суддів вважає, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Отже за відсутності доказів того, що автомобіль, що належить на праві власності ТОВ «Авіс Фарм» було передано на відповідній правовій підставі ТОВ Фірма «Лакс», яке таку передачу заперечує та за наявності сукупності доказів, що свідчать на користь висновків про те, що саме ОСОБА_1 був наділений правом володіння та користування автомобілем з огляду на наявність у нього реєстраційного посвідчення на автомобіль, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову, адже жодних підстав для покладення відповідальності на відповідача як за правилами ст. 1172 так і за правилами 1187 ЦК України з обставин справи не вбачається.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на види діяльності, що здійснюють відповідач та ТОВ «Авіс Фарм» є безпредметними, адже жодних висновків із викладеної інформації скаржник не робить.
Позивач, серед іншого, підкреслює, що обидва товариства здійснюють тотожну діяльність з надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, проте яким чином діяльність з надання нерухомого майна в оренду має значення для цієї справи скаржник не пояснює.
Так само, скаржник не зазначає, як той факт, що серед видів діяльності, що здійснює ТОВ «Авіс Фарм» є надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, впливає на оцінку висновків суду першої інстанції у цій справі та сприяє позивачу у доведенні підставності його позовних вимог, адже жодних об`єктивних даних, які б свідчили про укладання між двома товариствами договору оренди автомобіля в матеріалах справи не має.
Також без належних правових висновків у скарзі викладено аналіз інформації щодо складу учасників ТОВ «Авіс Фарм» та ТОВ Фірма «Лакс».
Як вбачається ТОВ Фірма «Лакс» (відповідач) є одним із учасників ТОВ «Авіс Фарм» (власник автомобіля), серед яких також є ОСОБА_3 .
А учасниками ТОВ Фірма «Лакс» є, зокрема: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , місце проживання яких збігається із місце проживанням водія ОСОБА_1 , що, на думку скаржника, свідчить про пов`язаність цих осіб, а також про те,що між ТОВ «Авіс-Фарм» та ТОВ Фірма «Лакс» можуть бути господарські відносини, в тому числі могли укладатися договори оренди автомобіля Nissan X-Trail, д.н.з. НОМЕР_1 . 
Та на цій підставі скаржник робить висновок про те, що під час розгляду справи підлягала з`ясуванню обставина чи передавало ТОВ «Авіс-Фарм», засновником якого є ТОВ Фірма «Лакс» транспортний засіб «NISSAN X-TRAIL» д.н.з. НОМЕР_1 в оренду (з документами на підтвердження чи спростування обставин).
В цій частині колегія суддів повторюючись зазначає, що позивач ініціював розглядуваний позов лише в контексті перебування водія, що скоїв ДТП у трудових відносинах із відповідачем, самоусунувшись від доведення наявності у відповідача ознак володільця транспортним засобом.
До того ж, позивач є страховою компанією та звертаючись до суду з метою відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в порядку ст. 1194 ЦК України перед зверненням до суду мав визначитися із тим, хто саме має нести таку відповідальність, а не здійснювати пошук доказів в процесі розгляду його позову помилково пред`явленого до відповідача відшукуючи ознаки перебування автомобіля у володінні відповідача, коли як на момент подання позову з`ясування вказаних обставин позивач не вважав за потрібне та захист власних інтересів не пов`язував із встановленням зазначених обставин.
Відповідач в перебігу розгляду справи надав своє письмове запевнення, що автомобіль не перебував у його володінні, за відповідними актами у володіння товариства не передавався. З матеріалів справи вбачається, що страхувальником відповідальності за шкоду третім особам виступав саме ОСОБА_1 , суб`єктом відповідальності в частині різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою за правилами ст. 1194 ЦК України є саме особа, що застрахувала свою відповідальність, та оскільки ОСОБА_1 має всі ознаки законного володільця автомобіля, на думку колегії суддів саме до нього позивач має звертати свої вимоги.
Інформація, яка за клопотанням позивача була витребувана апеляційним судом у ТОВ «Авіс Фарм» не може вплинути на правильність розглянутого спору оскільки в матеріалах справи вже достатньо доказів того, що відповідач не був володільцем автомобіля, його володільцем слід вважати ОСОБА_1 , який хоча і перебуває у трудових відносинах із відповідачем проте жодним чином не вбачається, що подія ДТП, відбулася саме у зв`язку із виконанням ним своїх обов`язків.

Щодо тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 50 ГПК України, не залучивши до участі у справі ТОВ «Авіс Фарм»

Так, дійсно, за змістом ч.ч. 1.2 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (1). Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (2).
Наслідки незалучення у справу третьої особи передбачені ст. 51 ГПК України, за змістом якої якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви додаються докази направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява, з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу (1). У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони (2).
Апеляційний суд погодився певною мірою із доводами скаржника про те, що у цій справі було доцільним залучити до участі у справі ТОВ «Авіс Фарм», у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача, як власника транспортного засобу, експлуатація якого призвела до завдання шкоди та ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд залучив його до участі у справі.
Проте, згідно ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п.4).
Отже, ГПК України розмежовує випадки, коли «рішення суду може вплинути на права та обов`язки» особи (коли в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно цієї особи або ця особа може пред`явити вимоги до сторони) (ч.2 ст. 50, п.1,ч. 1 ст. 267 ГПК України) і коли має місце «рішення суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи» (п. 4 ч.3 ст. 277 ГПК України).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, може вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо вона перебуває з одним з них у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.
Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог позивачем чи відповідачем. 
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у підпункті 9.18 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22.
Так, позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка, за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду викладала у пунктах 46, 47, 76 постанови від 18.12.2024 у справі № 907/825/22 та підпункті 9.15 постанови від 03.09.2025 у справі № 910/2546/22.
Отже, слід вважати бажаним залучення до участі у справі осіб, на права або обов`язки яких може вплинути рішення суду, адже у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи, обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.
В цій справі, позивач визначився зі складом сторін у спорі та вимагав стягнення суми завданої шкоди саме з відповідача, не з ТОВ «Авіс Фарм» та з оскаржуваного судового рішення не вбачається, що суд першої інстанції прийняв рішення саме про його права та обов`язки.
Дотримуючись вимог про диспозитивність судового процесу суд першої інстанції розглянув спір в межах визначеного позивачем складу сторін, а тому незалучення ТОВ «Авіс Фарм» до участі у справі на правильність розглянутого спору не впливає та підставою для скасування судового рішення бути не може.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасування не вбачає.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати з оплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.03.2026 у справі № 927/1527/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 20.07.2026. 

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді П.В. Горбасенко

О.М. Сковородіна