Справа № 463/1460/26
Провадження № 2/463/1172/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
21 липня 2026 року місто Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі: головуючої судді Ціпивко І.І., з участю секретаря судового засідання Гусак К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.
Позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить стягнути з відповідача заборгованість за позикою в сумі еквівалентній 355000 доларів США та судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 27.09.2016 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 9 738 971,14 грн., що еквівалентно 376 000 доларів США за курсом Національного банку України станом на 27.09.2016 року, що підтверджується розпискою від 27.09.2016 року. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 01.09.2017 року. Проте, у встановлений термін кошти так і не повернув. 08.05.2020 року відповідач повернув позивачу частину суми в розмірі 522 960,75 грн., що еквівалентно 19 500 доларів США за курсом Національного банку України станом на 08.05.2020 року. Решту суми в розмірі 9 650 795,25 грн. відповідач зобов`язався повернути позивачу до 01.04.2021 року. Вказане підтверджується розпискою від 08.05.2020 року, складеною та підписаною відповідачем. 25.01.2024 року відповідач повернув позивачу частину суми в розмірі 37 525,20 грн., що еквівалентно 1000 доларів США за курсом Національного банку України станом на 25.01.2024 року. Решту суми в розмірі 13 340 208,60, що еквівалентно 355 000 доларів США відповідач зобов`язався повернути позивачу до 25.01.2026 року. Вказане підтверджується розпискою від 25.01.2024 року, підписаною обома сторонами. Проте, відповідач своє зобов`язання не виконав та не повернув позивачу заборгованості за позикою в сумі еквівалентній 355 000 доларів США за курсом Національного банку України у погоджений сторонами термін. Невиконання відповідачем обов`язку з повернення позики істотно порушує його права як кредитора та змушує звернутися до суду з вимогою про стягнення суми боргу.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву.
Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 року головуючою суддею у справі визначено суддю Ціпивко І.І.
Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.02.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 10.03.2026 року.
10.03.2026 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.
19.03.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
Ухвалою суду від 19.03.2026 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Романчука Юрія Романовича про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий №4623684000:07:000:0180, та квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 5338634), які на праві власності належать ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) .
02.04.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
05.05.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 28 травня 2026 року 14:30 в приміщенні Личаківського районного суду міста Львова.
28.05.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
18.06.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.
Розгляд справи по суті відбувся 21.07.2026 року без участі сторін.
Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти проведення судом заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, повторно на виклик суду не з`явився, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянув справу заочно за його відсутності на підставі наявних у ній доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 27.09.2016 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 9 738 971,14 грн. (дев`ять мільйонів сімсот тридцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят одну гривню 14 копійок), що еквівалентно 376 000 доларів США (триста сімдесят шість тисяч доларів США) за курсом Національного банку України станом на 27.09.2016 року, що підтверджується розпискою від 27.09.2016 року. 
Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 01.09.2017 року.
Відповідно до розписки від 08.05.2020 року, складеної та підписаною ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину суми основного боргу в розмірі 522 960,75 грн., що еквівалентно 19 500 доларів США за курсом Національного банку України станом на 08.05.2020 року. Решту суми в розмірі 9 650 795,25 грн. ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк до 01.04.2021 року.
Згідно розписки від 25.01.2024 року, складеної та підписаної сторонами, ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину суми основного боргу в розмірі 37 525,20 грн., що еквівалентно 1000 доларів США за курсом Національного банку України станом на 25.01.2024 року. Решту суми в розмірі 13 340 208,60, що еквівалентно 355 000 доларів США ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу у строк до 25.01.2026 року. 
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики від 27.09.2016, підтверджених розписками від 27.09.2016 року, 08.05.2020 року та 25.01.2024 року.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В порядку ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Крім цього, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).
Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики.
Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що договір позики від 27.09.2016 року, підтверджений розпискою від 27.09.2016 року, як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів та його волевиявлення повернути борг, так і невиконання відповідачем даних боргових зобов`язань.
З детального аналізу розписки про отримання позики від 27.09.2016 року та розписок про зобов`язання повернути суму основного боргу 08.05.2020 року та 25.01.2024 року вбачається, що при їх складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату їх складання, прізвища, ім`я, по батькові сторін, суму позики, строки повернення, відповідальність за порушення умов та підписи позичальника.
Судом встановлено, що на день подання позову загальна сума заборгованості становить 355000 доларів США.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Задовольняючи позовні вимоги, суд керується ст. 545 ЦК України, якою передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналів боргових розписок у позивача без зазначення на них про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18.
При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в якому зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
А тому, враховуючи, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в знайшов підтвердження факт отримання відповідачем позики від позивача в сумі еквівалентній 376000 доларів США, відповідач пропустив строк виконання зобов`язання, оскільки в позикодавця ОСОБА_1 наявний борговий договір та документ-розписка про отримання позичальником ОСОБА_2 грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 355000,00 доларів США.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.
Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.
Враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.
Щодо судових витрат.
Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 7181,01 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Доказів понесення позивачем інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

ухвалив:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 355000 (триста п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США боргу за договором позики від 27.09.2016 року та сплачений судовий збір у сумі 13312 (тринадцять тисяч триста дванадцять) грн. 00 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 21.07. 2026 року.

Суддя         Ірина ЦІПИВКО