ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року	справа № 380/7685/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2026 № 1626/3455-в про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 26.02.2026 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти рішення про його звільнення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації та звернувся до командування із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду. Відповідач відмовив у звільненні, посилаючись на наявність інших родичів другого ступеня споріднення. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки зазначені родичі є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров`я та фактично не можуть здійснювати догляд, що підтверджується актом перевірки сімейного стану та медичними документами. З огляду на це позивач просить суд визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача прийняти рішення про його звільнення за сімейними обставинами.
Ухвалою від 27.04.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.
08.05.2026 за вх.№ 39047 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби прийнято відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження військової служби та Інструкції №170. Відповідач не заперечує факт інвалідності матері позивача та її потребу у постійному сторонньому догляді, однак вказує, що позивач не надав належних документів, які б підтверджували відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або неможливість здійснення ними такого догляду. З огляду на встановлену актом перевірки сімейного стану наявність братів і сестер матері позивача та відсутність висновків МСЕК чи ЛКК щодо їхньої потреби у постійному догляді, відповідач вважає, що обов`язкові умови для звільнення з військової служби не підтверджені, а тому просить у задоволенні позову відмовити повністю.
12.05.2026 за вх.№40099 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді на відзив позивач заперечує доводи відповідача та зазначає, що відмова у звільненні з військової служби ґрунтується на надмірно формальному підході до оцінки наданих доказів. Позивач наголошує, що акт перевірки сімейного стану підтверджує наявність у матері родичів лише формально, тоді як через похилий вік, стан здоров`я та інвалідність вони фактично не здатні здійснювати постійний догляд. Також позивач посилається на положення Сімейного кодексу України щодо першочергового обов`язку сина здійснювати догляд за матір`ю та на практику Верховного Суду, відповідно до якої поняття відсутності інших членів сім`ї слід розуміти як відсутність осіб, які реально можуть забезпечити такий догляд. У зв`язку з цим позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
20.05.2026 за вх.№42607 від ОСОБА_2 надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні позивача. Зазначила, що позивача є її єдиним сином, здійснює постійний догляд за нею. Інших членів сім`ї першого ступеня спорідненості немає. Вказує, що родичі другого ступеня спорідненості (брати і сестри) не можуть здійснювати за нею постійний сторонній догляд, оскільки є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров`я та фактично не можуть здійснювати догляд. Просить позов задовольнити.
Ухвалою суду від 22.05.2026 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
22.06.2026 за вх.№53666 від третьої особи надійшли письмові пояснення. Зазначила, що син ОСОБА_1 є єдиною особою, яка за законом має обов`язок надати їй необхідний постійний сторонній догляд, потреба в якому підтверджена висновком ЛКК. Просить позов задовольнити.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження (без проведення судового засідання, за наявними матеріалами) в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
ОСОБА_1 призваний на військову службу під час загальної мобілізації та проходить військову службу у складі підрозділу Військової частини НОМЕР_1 .
09.03.2026 позивачем було подано рапорт від 26.02.2026 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підставою для звільнення є необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю IІ групи пожиттєво та у зв`язку із відсутністю інших осіб, які б могли такий догляд здійснювати. 
До рапорту було долучено: копію паспорт громадянина України ОСОБА_1 , РНОКПП позивача, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00049241903 від 05.02.2025; свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , видане повторно 07.11.2025; паспорт гр. ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 , пенсійне посвідчення серії НОМЕР_6 ОСОБА_2 ; довідка до акту огляду МСЕК серії 10ААА №846783, видана 20.12.2011 Шевченківською міжрайонною МСЕК; висновок №19 ЛКК від 28.01.2025; свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 24.10.1984; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 , видане повторно 11.07.2024; свідоцтво про народження НОМЕР_9 , видане повторно 07.11.2025; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_10 , видане повторно 29.05.2025, заява від 29.01.2026 ОСОБА_2 , посвідчена приватним нотаріусом за реєстровим №63; акт комісії ЛКП «Балатон-409» від 30.01.2026; рапорт/клопотання про обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 .
За результатами розгляду вказаного рапорту, командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби, що оформлено листом від 14.04.2026 № 1626/3455-в.
Рішення мотивоване відсутністю у матеріалах справи документів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_2 інших родичів першого чи другого ступеня спорідненості, та відсутність медичних висновків (МСЕК/ЛКК) про потребу таких родичів у сторонньому догляді. 
Так, згідно з актом перевірки сімейного стану військовослужбовця від 10.04.2026, затвердженим начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 наявні інші особи, які можуть здійснювати догляд за нею, а саме: сестра ОСОБА_3 1942 р.н. (84 роки, пенсіонерка, тривало хворіє), брат ОСОБА_3 , 1950 р.н. (76 років, пенсіонер, тривало хворіє), сестра ОСОБА_4 , 1951 р.н. (75 років, пенсіонерка, особа з інвалідністю І групи), сестра ОСОБА_5 , 1956 р.н. (70 років, пенсіонерка, тривало хворіє), брат ОСОБА_6 , 1957 р.н. (69 років, пенсіонер, тривало хворіє).
Вважаючи прийняте рішення протиправним, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
При вирішенні спору, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-4 статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі-Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, відносини, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі-Положення №1153).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153 передбачено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі-Інструкція №170).
Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану визначені у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зокрема, абзацом 13 вказаного пункту передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Пунктом 233 Положення №1153 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Отже, звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи: подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорта про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби.
При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
За змістом позовних вимог, позивач звернувся до відповідача із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яка була чинна на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Абзацом 13 підпунктом 3 частини 12 цієї ж статті передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24.
З матеріалів справи судом встановлено, що у позивача є матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, а також проживає разом з нею.
09.03.2026 року позивач звернувся до командира з письмовим рапортом з проханням звільнити його з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю матері, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує стороннього догляду.
Позивачем до рапорту від 09.03.2026 було подано копії таких документів: копію паспорт громадянина України ОСОБА_1 , РНОКПП позивача, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00049241903 від 05.02.2025; свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , видане повторно 07.11.2025; паспорт гр. ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 , пенсійне посвідчення серії НОМЕР_6 ОСОБА_2 ; довідка до акту огляду МСЕК серії 10ААА №846783, видана 20.12.2011 Шевченківською міжрайонною МСЕК; висновок №19 ЛКК від 28.01.2025; свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 від 24.10.1984; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_8 , видане повторно 11.07.2024; свідоцтво про народження НОМЕР_9 , видане повторно 07.11.2025; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_10 , видане повторно 29.05.2025, заява від 29.01.2026 ОСОБА_2 , посвідчена приватним нотаріусом за реєстровим №63; акт комісії ЛКП «Балатон-409» від 30.01.2026; рапорт/клопотання про обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 ..
Однак, за результатом розгляду рапорту відповідачем відмовлено у його реалізації, посилаючись на те, що установлена наявність інших осіб споріднення, які можуть здійснювати догляд за матір`ю, а саме: сестра ОСОБА_3 , брат ОСОБА_3 , сестра ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 .
В даному випадку спірним є факт наявності/відсутності у матері позивача інших членів сім`ї першого ступеня споріднення щодо можливості здійснення постійного догляду за нею.
Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно з частиною першою статті 172 Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно зі статтею 203 Сімейного кодексу України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
При цьому, суд зазначає, що абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи.
При цьому, така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).
Тобто, вказану норму слід тлумачити не лише як їх юридичну чи фізичну відсутність, але й як об`єктивну неможливість виконання такими членами сім`ї обов`язків по здійсненню постійного догляду за особою, з певних об`єктивно існуючих причин.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24 виснував, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону.
Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до першого ступеня спорідненості є її батьки, чоловік або дружина, а також діти такої особи, у тому числі усиновлені.
Відповідно до частини 2 статті 267 Сімейного кодексу України, повнолітні брати і сестри зобов`язані утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, лише якщо вони не мають повнолітніх дочки чи сина. 
Оскільки позивач є повнолітнім сином ОСОБА_2 , то в силу закону саме на нього покладено першочерговий обов`язок щодо утримання та догляду за матір`ю. У братів та сестер ОСОБА_2 , в силу наявності у неї сина, юридичний обов`язок щодо такого догляду не виник, а тому посилання відповідача на їх наявність як на підставу для відмови у звільненні суд вважає необґрунтованими.
Більше того, щодо братів та сестер ОСОБА_2 судом встановлено таке.
Так, відповідно до довідки №49 від 29.04.2026, виданої Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг» Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на обслуговуванні в КЗ ЦНСП Рава-Руської міської ради як одинока особа з 06.10.2021 та отримує соціальну послугу «Догляд вдома».
Відповідно до виписки №022303 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_3 потребує постійного сторонньої допомоги та нагляду.
Також судом встановлено, що ОСОБА_7 відповідно до довідки про постійне місце проживання, виданої Відділом обслуговування громадян та фахівців 3-ї муніципальної громади Дирекції децентралізації та управління Генеральної дирекції адміністрації муніципалітету Афін префектури Аттіка Республіки Греція, проживає в муніципалітеті ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно з копією виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_7 встановлено діагноз псоріаз.
Також судом встановлено, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28.01.2025 у справі №944/3383/24, визнано недієздатною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначено ОСОБА_6 опікуном ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю першої групи з дитинства відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 №064332; діагноз – шизофренія, параноїдна форма, що підтверджується медичним висновком №432 від 13.06.2024.
З долучених до матеріалів справи копій медичної документації, судом встановлено, що брату ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 встановлено діагноз ОСОБА_9 зміни поперекового відділу хребта. Протрузії міжхребцевих дисків L2-L3, L3-L4. Кила міжхребетного диску L4-L5; вторинний стеноз хребтового каналу. Ознака спондилаортрозу. Основний діагноз – С551. Компресія нервових корінців та сплетінь.
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1688, ОСОБА_6 встановлено клінічний діагноз: ІХС: Стабільна стенокардія напруги ІІІФК та дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ст. 2 ризик дуже високий. СН ІІА, ІІ ФК. Гіпертензивна енцефалопатія ІІ ст. Хронічний панкреатит, стадія нестійкої ремісії. Неалкогольна жирова хвороба печінки. Остеохондроз ПКВХ.
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Таким чином, законодавством визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, яким є, зокрема спільне проживання.
Згідно акту від 30.10.2026, затвердженого директором ЛКП «Балатон-409» ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 .
Так, з урахуванням вищенаведених норм та встановлених обставин слідує, що сім`я ОСОБА_2 складається лише з її сина позивача.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження необхідності здійснення ним постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та за станом здоров`я потребує стороннього догляду.
При цьому сам по собі факт наявності у ОСОБА_2 інших осіб, які можуть здійснювати догляд не є безумовною підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби. Вирішальним є встановлення реальної можливості такої особи здійснювати постійний догляд. 
Суд враховує, що положення абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягають застосуванню з урахуванням їх змісту та мети, а поняття «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення» охоплює також випадки, коли такі особи об`єктивно позбавлені можливості здійснювати відповідний догляд.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24.
Отже, відповідач, відмовляючи у задоволенні рапорту позивача виключно з підстав формальної наявності у матері іншої дитини, не надав належної оцінки поданим доказам та не з`ясував фактичної можливості такої особи здійснювати постійний догляд. Такий підхід суперечить вимогам повного, всебічного та об`єктивного розгляду поданих документів і призвів до неправильного застосування положень абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач підтвердив наявність передбачених законом підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а оскаржувана відмова відповідача є необґрунтованою та прийнятою без належного врахування всіх істотних обставин справи.
При цьому суд зазначає, що частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 233 Положення №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби командир військової частини зобов`язаний видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
При цьому, подання рапорту "по команді", як то визначено пунктом 233 Положення №1153/2008, означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.
Водночас, відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного суду України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Як зазначалось вище, прийняття наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу останній.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач, розглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби, обмежився формальним встановленням факту наявності у матері позивача іншої дитини та не надав належної оцінки поданим доказам щодо фактичної неможливості цієї особи здійснювати постійний догляд. Такий підхід не відповідає вимогам повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й свідчить про неправильне застосування положень абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Разом із тим суд враховує, що відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби, а рішення про видання наказу про звільнення належить до компетенції уповноваженої посадової особи військового управління.
Відповідно до пункту 233 Положення, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після подання військовослужбовцем рапорту та документів, що підтверджують підстави звільнення, такі документи підлягають розгляду командуванням із прийняттям відповідного рішення.
За змістом частин другої та четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише за умови, якщо виконано всі передбачені законом умови та таке рішення не передбачає реалізації дискреційних повноважень. Якщо ж суб`єкт владних повноважень при розгляді звернення повинен оцінити обставини та здійснити перевірку поданих документів, належним способом захисту є зобов`язання повторно розглянути відповідне звернення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
У спірних правовідносинах питання прийняття рішення за результатами розгляду рапорту про звільнення віднесено до компетенції відповідача. Судом встановлено, що під час первинного розгляду рапорту відповідач не дослідив належним чином усі обставини, які мають значення для правильного вирішення питання, та фактично не перевірив доводи позивача щодо об`єктивної неможливості його сестри здійснювати постійний догляд за матір`ю.
Суд також враховує той факт, що до матеріалів адміністративної справи наданий більший пакет документів, а саме, щодо неможливості іншими особами здійснювати догляд за ОСОБА_2 , оцінка яким відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не надавалась.
За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправною відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням правової оцінки та висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 14.04.2026 №1626/3455-в, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна