ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА

справа № 753/9732/24
провадження № 2/753/1175/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Лужецької О.Р.,
при секретарі Григораш Н.М.,
за участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення самовільнозайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого гаражу,
ВСТАНОВИВ:
В травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив суд повернути самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач вказує, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 . При виготовлені правовстановлюючих документів на своє ім`я, він виявив порушення меж своєї земельно ділянки, з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, що підтверджується вирахуванням площі системою координат, підрахунку площі та периметру в технічній документації. Відповідно до вирахування площі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки 8000000000:90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.
14 червня 2023 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_4 вимогу у строк до 01 липня 2023 року, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 у праві користування його земельною ділянкою, з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, шляхом усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою шляхом звільнення її від незаконного будівництва сусідського гаражу збудованого ОСОБА_4 .
На підставі вищевикладеного, позивач просить зобов`язати ОСОБА_4 повернути самовільнозайняту земельну ділянку ОСОБА_3 , привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 18 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням проведення підготовчого засідання.
11 липня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому він проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість. Зазначив про те, що позовні вимоги вже були предметом судового розгляду. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.01.2024 по справі № 753/11787/23 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 11 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, відмовлено.
Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року призначено у справі судову земельно-технічну експертизу. Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 19 лютого 2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.
В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримав позицію, викладену у відзиві та зазначив, що позовні вимоги вже були предметом судового розгляду по справі № 753/11787/23. Позовні заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 є ідентичними. Судовим рішенням було встановлено, що будь-які порушення відповідачем прав на земельну ділянку позивача відсутні. У тому числі встановлено відсутність самочинного будівництва на земельній ділянці позивача. Крім того, земельна ділянка постійно перебуває у власності позивача, а тому вимога про повернення земельної ділянки є безпідставною.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.
Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:90:886:0041), виготовленої ТОВ «ЛЕНД ІКС» на замовлення ОСОБА_3 , кадастровий план земельної ділянки № 8000000000:90:886:0041, загальною площею 0.0448 га. та периметром 90.21 м. має наступний опис меж: Від А до Б: Землі загального користування (вул. Садова 53), довжина - 14.88 м. Від Б до В: ОСОБА_4 (8000000000:90:886:0039), довжина - 30.57 м. Від В до Г: ОСОБА_5 (8000000000:90:886:0122), довжина - 8.09 м. Від Г до Д: ОСОБА_6 (8000000000:90:886:0133), довжина - 6.57м. Від Д до А: ОСОБА_7 (8000000000:90:886:0043), довжина - 30.10 м.
Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 15.05.2025 № 11834/24-41, проведеної судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз частина гаражу, що побудована на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:886:0039, власником якої є ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки 8000000000:90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.
Відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
При зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_3 обрано такий спосіб судового захисту як повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований порушенням прав і законних інтересів ОСОБА_3 як власника земельної ділянки, на якій цей об`єкт збудований, відновлення яких позивач вважає можливим саме у вказаний спосіб.
В якості підстав для звернення з даним позовом до суду позивач зазначив те, що об`єкт нерухомості - гараж є самочинно збудованим, оскільки під його будівництво не була відведена земельна ділянка, дозвіл на проведення будівельних робіт не надавався, вихідні дані не отримувалися, проект не розроблявся та не затверджувався, а відтак, відповідач, як особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набула права власності на нього. Позивач вказав, що відповідач фактично на свій власний розсуд без відповідних дізвільних документів фактично самовільно сахопив та збудував свій гараж на його земельній ділянці, чим порушує його право на вільне володіння та користування належного йому майна. 
Так, відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Разом з тим, при вирішенні спору у даній справі суд враховує, що, як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Відповідно до частини другої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні за змістом висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16).
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.
Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 зазначила, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Судом встановлено, що відповідач фактично користується земельною ділянкою, створюючи перешкоди у її користуванні власнику, а тому приходить до висновку, що в цьому випадку належним та ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом заявлення вимоги про знесення самовільно побудованого об`єкту нерухомості, тобто негаторний позов.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині таку міру правового захисту на національному рівні, що дозволило б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що виходячи з обставин у цій справі, вимога про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого об`єкта нерухомого майна - гаражу, відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. 
Однак, ОСОБА_3 при зверненні з даним позовом про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого гаражу, обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Разом з тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року по справі № 753/11787/23 у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод користування приватною власністю - відмовлено.
Зі змісту рішення вбачається, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041 за адресою: АДРЕСА_1 . При виготовлені правовстановлюючих документів на своє ім`я, він виявив порушення меж своєї земельно ділянки, з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, що підтверджується вирахуванням площі системою координат, підрахунку площі та периметру в технічній документації. Відповідно до вирахування площі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, ОСОБА_4 , який є власником суміжної із ним земельної ділянки 8000000000:90:866:0039, неправомірно зайняв та вийшов за граничну площу його межі земельної ділянки на 75 см, збудувавши на ньому свій гараж.
14 червня 2023 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_4 вимогу у строк до 01 липня 2023 року, усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 у праві користування його земельною ділянкою, з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, шляхом звільнення її від незаконного будівництва сусідського гаражу збудованого ОСОБА_4 .
На підставі вищевикладеного, позивач просив зобов`язати ОСОБА_4 , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_3 , шляхом знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:886:0041, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено обґрунтованими та об`єктивними доказами факт порушення його права користування земельною ділянкою з боку відповідача.
При цьому згідно технічної документації на яку позивач посилається як на доказ не вбачається будь-яких порушень меж земельної ділянки позивача. Надані позивачем фото світлини не є належними доказами на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона немає права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Повторне звернення з тими самими вимогами з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, враховуючи визначений позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог.
Розподіл судових витрат здійснити згідно ст.141 ЦПК України.
Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення самовільнозайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого гаражу - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ           Олена ЛУЖЕЦЬКА