ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 688/1173/25
Провадження № 22-ц/820/1281/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Гринчука Р. С., Корніюк А. П.,
секретар судового засідання Демчук В. М.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2026 року (суддя Козачук С. В., повне рішення складено 11 березня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд 

у с т а н о в и в :
У березні 2025 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що він орендував у ОСОБА_6 приміщення за адресою АДРЕСА_1 , де провадив свою підприємницьку діяльність, обладнавши кафе. У це приміщення згідно з накладними та розрахунковими документами завіз обладнання на суму 242712 грн. 12 жовтня 2024 року його мобілізували і не міг продовжувати свою діяльність, про що повідомив ОСОБА_6 . Однак не забрав своє майно та обладнання з орендованого приміщення. Він не уповноважував ніяких осіб щодо розпорядження майном чи передання його в оренду. Вважає, що майно вибуло з володіння проти його волі як власника. ОСОБА_6 скористалась його відсутністю у зв`язку з мобілізацією та незаконно, без будь-яких правових підстав утримує його в себе.
Тому позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння належне йому майно: кавовий апарат Laspezial вартістю 60000 грн; кавомолку подвійного прямого помолу вартістю 15000 грн; кавомолку бункерного типу 3 шт. вартістю 15000 грн; стіл 2 шт. вартістю 8000 грн; стіл малий 3 шт. вартістю 3000 грн; барну стійку 1 шт. вартістю 33000 грн; полицю широку 1 шт. вартістю 2000 грн; полицю подвійну 2 шт. вартістю 3000 грн; диван 6 шт. вартістю 36000 грн; крісло 2 шт. вартістю 4000 грн; стільці червоні 2 шт. вартістю 1400 грн; стілець барний 1 шт. вартістю 1000 грн; стілець барний залізний 1 шт. вартістю 6000 грн; генератор 1 шт. вартістю 29999 грн; льодогенератор 1 шт. вартістю 3300 грн; підставку 1 шт. вартістю 380 грн; планшет 1 шт. вартістю 4046 грн; обігрівач інфрачервоний 1 шт. вартістю 5000 грн; підсвітку 1 шт. вартістю 903 грн; світильник 1 шт. вартістю 420 грн; світильники 3 шт. вартістю 1764 грн; камери спостереження 2 шт. вартістю 1000 грн; холодильник 1 шт. вартістю 4000 грн; морозильну камеру 1 шт. вартістю 4500 грн.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2025 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_6 на належного відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_6 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. 
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 .
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2026 року в позові відмовлено.
ОСОБА_3 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Неправильне застосування закону полягає в тому, що були проігноровані ряд правових норм, які стосуються захисту права власності, підстав виникнення права власності та правового режиму майна і витребування майна, як способу захисту порушеного права. Суд не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме послався на статті 63, 60 СК України замість застосування положень статей 65, 67, 68 СК України та спеціальної глави 26 ЦК України, зокрема статей 368, 369. Також, пославшись на норми статей 387, 388 ЦК України, детально описавши підстави і механізм їх застосування, суд першої інстанції їх не застосував. Тим самим допущено й порушення норм процесуального права, зокрема статей 76-81, 89, 263, 264 ЦПК України, так як на позивача покладено надмірний тягар доказування і прийняв до уваги доводи відповідачки, які не доведені належними та допустимими доказами. За стандартом доказування факти, що мають юридичне значення мають бути доведені і встановлені рішенням суду. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недоведеність вибуття майна з володіння поза його волею та належності спірного майна на праві особистої приватної власності. Він здійснював підприємницьку діяльність у відповідному приміщенні, самостійно облаштовував кав`ярню та посилався на накладні й розрахункові документи щодо придбання обладнання та меблів. Суд не надав оцінку цим доказам та не зазначив які саме з них відхиляє і з яких мотивів. Також суд першої інстанції не надав належну оцінку поведінці ОСОБА_4 , не застосував критерії оцінки добросовісності її дій. 
У відзиві ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. 
У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала. Представник відповідачки її не визнав.
Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_7 з 29 серпня 2009 року по 28 лютого 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Відповідно до замовлення № 20000771 від 23 січня 2020 року ОСОБА_3 замовив світильники вартістю 420 грн.
За змістом накладної № 114282799 від 13 червня 2020 року позивач замовив льодогенератор (апарат для льоду) Malatec K5537 вартістю 3300 грн.
Згідно з рахунком-фактурою № 47633 від 12 вересня 2021 року ОСОБА_3 виписано для оплати до 14 вересня 2021 року за світильники підвісні 3316,32 грн.
Відповідно до фіскального чека від 18 жовтня 2021 року у ТОВ «Розетка.УА» придбано планшет Lenovo Tab M8 FHD вартістю 3999 грн.
За змістом замовлення № 100942 від 31 жовтня 2023 року ОСОБА_3 здійснив замовлення підсвітки вартістю 903 грн, спосіб оплати післяплата.
Згідно з накладною № 236083886 від 11 квітня 2023 року позивач замовив підставку під макаруни вартістю 380 грн, спосіб оплати післяплата.
На підставі замовлення № 31520357 від 19 січня 2024 року ОСОБА_3 здійснив замовлення обігрівача інфрачервоного вартістю 5000 грн, спосіб оплати післяплата.
За змістом замовлення № 36896549 від 14 липня 2024 року позивач здійснив замовлення генератора Karcher у ТОВ «ЕпіцентрК» вартістю 29999 грн.
Відповідно до видаткової накладної № 56 від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_3 замовив у ФОП ОСОБА_8 кавовий апарат Laspezial, вартістю 60000 грн; кавомолку подвійну прямого помолу вартістю 15000 грн; кавомолку бункерного типу 3 шт вартістю 15000 грн.
Згідно з видатковою накладною № 49 від 25 квітня 2023 року позивач замовив у ФОП ОСОБА_9 диван 6 шт вартістю 36000 грн; стіл 2 шт. вартістю 8000 грн; стіл малий 3 шт. вартістю 3000 грн; крісло 2 шт. вартістю 4000 грн; стілець червоний 2 шт. вартістю 14000 грн; стілець барний вартістю 1000 грн; барну стійку 33000 грн; полицю широку 2000 грн; полицю подвійну 2 шт. вартістю 3000 грн, на загальну суму 97400 грн.
12 жовтня 2024 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу за мобілізацією до Збройних Сил України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яку самовільно залишив 06 грудня 2024 року. 
Згідно з розпискою від 18 жовтня 2024 року ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_7 отримала за умеблювання та обладнання, яке знаходиться у кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 3000 доларів США.
ОСОБА_7 сплатила на рахунок ФОП ОСОБА_10 борг за ФОП ОСОБА_3 у сумі 33190 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 21 жовтня 2024 року. 
Згідно з платіжними інструкціями від 25 жовтня 2024 року ОСОБА_7 здійснила оплату за воду в сумі 273,18 грн та переказ коштів ОСОБА_6 у сумі 5622 грн.
Відповідно до договору оренди приміщення № 1 від 01 листопада 2024 року ОСОБА_4 отримала в строкове платне користування приміщення по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 . Строк оренди 12 місяців, розмір місячної орендної плати 8000 грн.
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позивачем обставин вибуття майна з його володіння поза волею та належності спірного майна на праві особистої приватної власності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 та постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 159/754/24 наведено такий висновок, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
Вказаний висновок суд першої інстанції правильно врахував при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України). 
На підставі статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
В силу вимог змагальності цивільного судочинства саме позивач повинен довести вибуття майна з його володіння поза волею.
Таких доказів ОСОБА_3 не надав, від надання показань в якості свідка відмовився.
ОСОБА_4 пояснила, що ще до мобілізації позивача домовлялися з ним про придбання нею меблів та обладнання, що знаходилися в кафе, проте не встигли оформити ці правовідносини. Дружина ОСОБА_3 . ОСОБА_7 погодила продаж майна з чоловіком та отримала він неї кошти у сумі 3000 доларів США. Проти витребування майна заперечує, оскільки позивач відмовився від повернення коштів.
Свідок ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила, що за згодою чоловіка, з яким до жовтня 2024 року підтримували подружні відносини та вели спільне господарство й після розірвання шлюбу, отримала від ОСОБА_4 кошти у сумі 3000 доларів США за меблі та обладнання у кафе. Вказане майно купувалось ними переважно вживаним і використовувалось ще у першій кав`ярні. У серпні 2024 року ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_4 придбати меблі та обладнання, що перебували в кафе та навчав тонкощам роботи з базами. Після мобілізації позивач по телефону повідомив її, що він уже домовився про продаж майна за 3000 доларів США, їй лише потрібно написати розписку, отримати кошти, погасити борги. Домовились з ОСОБА_3 також, що отримані кошти будуть витрачені на повернення боргу її матері в сумі 2200 доларів США. Вона погасила борги за воду, світло, оренду, каву, матері 1500 доларів США та придбала сину на день народження у подарунок комп`ютер. 
Вказані обставини придбання майна ОСОБА_4 підтвердив також у суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 .
Передача ОСОБА_4 коштів у сумі 3000 доларів США ОСОБА_7 підтверджується розпискою від 18.10.2024.
Погашення ОСОБА_7 боргів ФОП ОСОБА_3 перед ФОП ОСОБА_10 , орендодавцем ОСОБА_6 та за комунальні послуги підтверджено платіжними інструкціями 20.10.2024, 21.10.2024, 25.10.2024. 
Частина наданих позивачем на підтвердження обставин придбання майна документів не містять відомостей про проведення оплати, про особу покупця. 
Також ОСОБА_3 не надав доказів належності йому усього спірного майна на праві особистої приватної власності, оскільки не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно. 
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів не можуть бути прийняті до уваги.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Відповідно слушними є аргументи щодо недоведеності позовних вимог, зазначені у відзиві на апеляційну скаргу.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення апеляційний суд не встановив.
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  залишити без задоволення.
 
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 серпня 2026 року.
Суддя-доповідач        О. І. Талалай

Судді  Р. С. Гринчук

А. П. Корніюк