ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 748/66/25
провадження № 61-7032св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., | Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Центр протимінної діяльності,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник Центру протимінної оборони Бірюков Євгеній Михайлович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кутуков Сергій Олександрович, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центру протимінної діяльності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник Центру протимінної оборони Бірюков Є. М., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 16 листопада 2023 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду прибиральника службових приміщень.
Наказом начальника Центру протимінної діяльності від 02 грудня 2024 року № 338 її було звільнено з роботи з 02 грудня 2024 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Зазначений наказ є незаконним, оскільки: жодних реальних і обґрунтованих змін істотних умов праці за посадою прибиральника службових приміщень Центру протимінної діяльності не відбулося; про такі зміни її не повідомили, зокрема, й не ознайомили із відповідним рішенням роботодавця та обґрунтуванням змін; вона не подавала відповідачу заяви про відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, а в заяві від 02 грудня 2024 року, яку вона написала під тривалим психологічним примусом, зазначила лише про незгоду з новим графіком роботи, оскільки такий не був завчасно доведений до її відома; роботодавець порушив її переважне право на залишення на роботі та не запропонував їй іншої роботи, яку вона могла виконувати. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ начальника Центру протимінної діяльності від 02 грудня 2024 року № 338 в частині, що стосується її звільнення; поновити ОСОБА_1 на роботі з 03 грудня 2024 року на посаді прибиральника службових приміщень Центру протимінної діяльності; стягнути з Центру протимінної діяльності середній заробіток за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення з роботи, що на момент пред`явлення позову становив 8 500,00 грн; стягнути з відповідача судові витрати. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Центру протимінної діяльності від 02 грудня 2024 року № 338 в частині, що стосується звільнення ОСОБА_1 з роботи з 02 грудня 2024 року.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі з 02 грудня 2024 року на посаді прибиральника службових приміщень групи забезпечення Центру протимінної діяльності.
Стягнено з Центру протимінної діяльності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 96 478,29 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що роботодавець мав повідомити позивачку про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж до запровадження таких умов, тобто 01 грудня 2024 року. 
Водночас із наказом начальника Центру протимінної діяльності (з адміністративно-господарської діяльності) від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності позивачку було ознайомлено 02 грудня 2024 року, що є порушенням її трудових прав. 
Суд не взяв до уваги відомість про ознайомлення особового складу Центру протимінної діяльності з вимогами розпоряджень Голови Адміністрації Держспецтранслужби від 03 вересня 2024 року № 321 дск, від 04 вересня 2024 року № 322, від 17 вересня 2024 року № 337 дск, наказом начальника Центру протимінної діяльності від 06 вересня 2024 року № 265 та листом Служби безпеки України від 07 вересня 2024 року № 17/8/1-3543, яка містить підпис ОСОБА_1 оскільки така відомість не містить інформації стосовно того, що умови праці ОСОБА_1 в частині графіка її роботи надалі будуть змінені.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 року апеляційну скаргу Центру протимінної діяльності задоволено.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, пов`язані із розосередженням особового складу Центру протимінної діяльності у визначених місцях, що призвело до зменшення обсягу роботи прибиральника службових приміщень. 
У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32, статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов.
Наказом начальника Центру протимінної діяльності від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності з 01 грудня 2024 року позивачці було змінено істотні умови праці та встановлено неповний робочий час - 20 годин на тиждень (4 години на день), із 07:00 год до 09:00 год та з 13:00 год до 15:00 год з понеділка до п`ятниці. Наказ видано у п`ятницю.
Згідно з Розпорядком дня Центру протимінної діяльності, який є додатком до наказу начальника Центру протимінної діяльності від 27 грудня 2023 року № 276 про організацію служби військ та повсякденної діяльності на 2024 рік, позивачка мала п`ятиденний робочий тиждень, субота, неділя - вихідні дні. 
Оскільки 01 грудня 2024 року (неділя) було неробочим днем для позивачки, то ознайомлення її роботодавцем про зміну істотних умов праці у понеділок 02 грудня 2024 року відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. 
02 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала начальнику Центру протимінної діяльності заяву, в якій зазначила, що з наказом щодо істотних змін та графіком роботи не згодна. На зворотній стороні наказу начальника Центру протимінної діяльності від 29 листопада 2024 року № 363 вона власноруч зазначила, що з наказом не згодна.
За таких обставин її звільнення 02 грудня 2024 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із відмовою від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У травні 2026 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кутуков С. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №717/2052/16-ц, від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та постановах Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 308/18965/23, від 05 серпня 2020 року у справі № 205/1312/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 455/1375/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 455/1377/18, від 25 січня 2023 року у справі № 455/1378/18, від 18 грудня 2024 року у справі № 308/18965/23, від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц, від 27 серпня 2024 року у справі № 521/1892/22, від 11 березня 2026 року у справі № 363/1248/20, від 22 січня 2026 року у справі № 642/2981/24, від 25 червня 2025 року у справі № 203/6457/23, від 28 травня 2025 року у справі № 748/25/24 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивачки про приєднання до матеріалів справи висновку експерта від 09 лютого 2026 року № 19/125/4/6-2212-2026, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 748/817/25 (за позовом ОСОБА_1 до Центру протимінної діяльності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - начальник Центру протимінної діяльності Бірюков Є. М., про визнання незаконними та скасування наказів начальника від 24 жовтня 2024 року № 316, від 29 листопада 2024 року № 363 та стягнення доплати до заробітної плати), згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 у наказі від 24 жовтня 2024 року № 316 було виконано іншою особою. 
Водночас на порушення норм процесуального права апеляційний суд за власною ініціативою витребував докази у відповідача, а також безпідставно долучив до матеріалів справи письмові пояснення Центру протимінної діяльності, які фактично є доповненнями до апеляційної скарги, та додані до пояснень нові докази, які до суду першої інстанції відповідач не подавав. Крім того, такі докази не були надіслані позивачці. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у наказі від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності, ОСОБА_1 зазначила про те, що вона не згодна у зв`язку із непопередженням про зміну істотних умов праці 29 листопада 2024 року. 
Здійснивши переоцінку вказаного доказу, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказаний напис свідчить саме про відмову позивачки від роботи у змінених умовах. 
Апеляційний суд не з`ясував та не перевірив доведеність наявності змін в організації праці для прибиральника службових приміщень ОСОБА_1 , зокрема, з огляду на вимоги рішень органів управління вищого рівня щодо заходів безпеки (розосередження особового складу на випадок повітряної тривоги). 
Обсяг роботи позивачки фактично не змінився, територія, яку вона мала прибирати, не зменшилася, однак у зв`язку зі змінами вдвічі збільшилося виробниче навантаження за рахунок скорочення часу, за який вона мала виконати той самий обсяг роботи. На час оголошення сигналу «повітряна тривога» місце її перебування не визначалося, на відміну від іншого особового складу, для яких було передбачено розосередження з визначенням місць їх дислокації. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що попереджаючи працівника про зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем. 
Водночас відповідач не повідомив ОСОБА_1 про те, які саме зміни в організації виробництва і праці відбулися, і як це вплинуло на обсяг її роботи, яку вона мала виконувати за вдвічі менший час. 
Крім того, про зміну істотних умов праці позивачку було повідомлено вже після їх запровадження, чого відповідач не спростував. Під час розгляду справи 
ОСОБА_1 наголошувала на тому, що вона згодна працювати в нових умовах, а такі зміни вона оскаржувала через їх необґрунтованість та порушення процедури їх впровадження. 
У липні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Центру протимінної діяльності, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 травня 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кутуков С. О., на постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кутуков С. О., на постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 року з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано із Чернігівського районного суду Чернігівської області матеріали справи № 748/66/25; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У липні 2026 року матеріали справи № 748/66/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 16 листопада 2023 року  ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Центром протимінної діяльності, працювала на посаді прибиральника службових приміщень групи забезпечення.
Відповідно до Положення про Центр протимінної діяльності, який затверджено наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (Держспецтрансслужба) від 03 жовтня 2024 року № 363, Центр протимінної діяльності утворюється Міністерством оборони України, є структурним підрозділом Державної спеціальної служби транспорту та суб`єктом протимінної діяльності в Україні. Центр протимінної діяльності підпорядковується Голові Адміністрації Держспецтрансслужби, діяльність Центру протимінної діяльності спрямовується, координується та контролюється через заступника Голови Адміністрації Держспецтрансслужби відповідно до розподілу обов`язків. 
Центр протимінної діяльності очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку Головою Адміністрації Держспецтрансслужби. Начальник Центру протимінної діяльності здійснює керівництво діяльністю Центром протимінної діяльності, є прямим начальником усього особового складу Центру протимінної діяльності та підпорядковується Голові Адміністрації Держспецтрансслужби (пункт 8 Положення про Центр протимінної діяльності). 
Відповідно до пункту 9 Положення про Центр протимінної діяльності до обов`язків начальника Центру протимінної діяльності належить здійснення в межах своєї компетенції укладення контрактів, призначення на посади, звільнення з посад та звільнення з військової служби особового складу Центру протимінної діяльності.
Згідно з пунктом 10 Положення начальник Центру протимінної діяльності, зокрема, має право встановлювати розпорядок дня та вимагати підтримання внутрішнього порядку особовим складом Центру протимінної діяльності, видавати в межах повноважень накази, організовувати та контролювати їх виконання.
04 вересня 2024 року голова Адміністрації Держспецтрансслужби на виконання вимог розпорядження з безпеки застосування військ від 03 вересня 2024 року № 322 та з урахуванням аналізу ймовірного розрахунку часу підльоту ракетного озброєння російської федерації (далі - рф) видав розпорядження № 322, яким зобов`язано командирів військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , начальників КВПс УДУНТ, ЦПМД, керівнику ДПУ:
у термін до 06 вересня 2024 року прийняти рішення щодо проведення максимального розосередження особового складу, озброєння, техніки, матеріально-технічних засобів під час підготовки та виконання завдань, у якому визначити місця розміщення та виконання завдань з максимально допустимою кількістю особового складу, озброєння, техніки та матеріально-технічних засобів (далі - місця розміщення та виконання завдань), місткістю існуючих (тимчасових) споруд, укриттів, наметового фонду, тощо з урахуванням захисного ландшафту місцевості та мінімально допустимого часу на реагування та виконання заходів під час оголошення повітряної тривоги;
у термін до 07 вересня 2024 року провести розосередження особового складу в місцях проведення навчань, тренувань, виконання завдань (з розрахунку не більше 20-30 чол). Час висування особового складу до місць укриттів (розосередження) не повинен перевищувати 03 хв. Про виконання заходів доповісти письмово. 
06 вересня 2024 року на виконання вимог розпоряджень Голови Адміністрації Держспецтрансслужби від 03 вересня 2024 року № 321 дск, від 04 вересня 2024 року № 322, з метою збереження життя і здоров`я особового складу Центру протимінної діяльності при виконанні завдань за призначенням начальником Центру протимінної діяльності (з адміністративно-господарської діяльності) видано наказ № 265 «Про розосередження особового складу Центру протимінної діяльності», яким начальникам відділів, служб, груп Центру протимінної діяльності в термін 06 вересня 2024 року зобов`язано визначити місця розміщення та виконання завдань підлеглого особового складу з урахуванням безпекових умов та мінімального допустимого часу на реагування та виконання заходів під час оголошення повітряної тривоги та надати доповідь начальнику Центру протимінної діяльності про розосередження підлеглого складу, зазначивши адресу та контактний телефон.
У відомості про ознайомлення особового складу Центр протимінної діяльності з вимогами розпоряджень Голови Адміністрації Держспецтранслужби від 03 вересня 2024 року № 321 дск, від 04 вересня 2024 року № 322, від 17 вересня 2024 року № 337 дск, наказом начальника Центру протимінної діяльності від 06 вересня 2024 року № 265 та листом Служби безпеки України від 07 вересня 2024 року № 17/8/1-3543 міститься підпис ОСОБА_1 , дата - 20 вересня 2024 року.
Наказом начальника Центру протимінної діяльності (з адміністративно-господарської діяльності) від 29 листопада 2024 року № 363 «Про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності» відповідно до вимог розпоряджень Голови Адміністрації Держспецтрансслужби від 03 вересня 2024 року № 321 дск, від 04 вересня 2024 року № 322, наказу начальника Центру протимінної діяльності від 06 вересня 2024 року № 265, у зв`язку з частими та тривалими повітряними тривогами, а також дотримання розосередження, що унеможливлює виконувати посадові обов`язки прибиральника службових приміщень повний робочий день, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці 01 грудня 2024 року змінено істотні умови праці прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності ОСОБА_1 , а саме встановлено неповний робочий час - 20 годин на тиждень (4 години на день), із 07:00 год до 09:00 год та з 13:00 год до 15:00 год з понеділка до п`ятниці.
Згідно з пунктом 2 зазначеного наказу працівнику ОСОБА_1 до 01 грудня 2024 року необхідно надати письмову згоду на зміну істотних умов праці щодо продовження роботи на нових умовах. Зазначено, що ненадання письмової згоди на продовження роботи в нових умовах або відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці є підставою для її звільнення з роботи (пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (стаття 44 КЗпП України).
На зворотній стороні наказу начальника Центру протимінної діяльності від 29 листопада 2024 року № 363 міститься підпис та напис, здійснений   ОСОБА_1 : «ознайомлена, не згідна, бо не була попереджена. 29.11.2024». 
02 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала начальнику Центру протимінної діяльності заяву, в якій зазначила, що з наказом щодо істотних змін та графіком роботи не згодна. Заява зареєстрована за вхідним № 825.
Наказом начальника Центру протимінної діяльності (по стройовій частині) від 02 грудня 2024 року № 338 звільнено 02 грудня 2024 року ОСОБА_1 , прибиральника службових приміщень групи забезпечення, відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Підстава: заява ОСОБА_1 від 02 грудня 2024 року № 825. 
Згідно з витягом з розрахунково-платіжної відомості № 12 на нарахування і виплату працівнику Центру протимінної діяльності заробітної плати за грудень 2024 року ОСОБА_1 нараховано: вихідна допомога при звільненні у розмірі 8 734,66 грн; доплата до мінімальної заробітної плати - 194,58 грн; компенсація за невикористану відпустку - 427,15 грн; індексація заробітної плати - 10,74 грн; усього - 9 525,45 грн.
Згідно з довідкою про доходи від 12 березня 2025 року № 23 ОСОБА_1 нарахована заробітна плата: у жовтні 2024 року (за 23 робочі дні) у розмірі 4 918,01 грн, у листопаді 2024 року (за 21 робочий день) у розмірі 8 581,06 грн. 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, посилалася на те, що вона не подавала заяви про відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, а у заяві від 02 грудня 2024 року, складеній під тривалим психологічним примусом, вона зазначила лише, що незгодна з новим графіком роботи, оскільки такий не був доведений до її відома, тобто її не було повідомлено про зміну істотних умов праці до запровадження таких умов.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець мав повідомити позивачку про зміну істотних умов праці не пізніше, ніж до запровадження таких умов, тобто до 01 грудня 2024 року. Водночас із наказом начальника Центру протимінної діяльності (з адміністративно-господарської діяльності) від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності з 01 грудня 2024 року позивачку було ознайомлено лише 02 грудня 2024 року, що є порушенням її трудових прав. 
Натомість суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки 01 грудня 2024 року (неділя) було неробочим днем для позивачки, то ознайомлення її роботодавцем про зміну істотних умов праці у понеділок 02 грудня 2024 року відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. 
02 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала начальнику Центру протимінної діяльності заяву, в якій зазначила, що з наказом щодо істотних змін та графіком роботи не згодна. На зворотній стороні наказу начальника Центру протимінної діяльності від 29 листопада 2024 року № 363 вона власноруч зазначила, що з наказом не згодна.
Таким чином, звільнення ОСОБА_1 02 грудня 2024 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із відмовою від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.
У касаційній скарзі позивачка посилається на те, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у наказі від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності вона зазначила про те, що не згодна з наказом у зв`язку із непопередженням її про зміну істотних умов праці 29 листопада 2024 року; здійснивши переоцінку зазначеного наказу, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вказаний напис свідчить саме про відмову позивачки від роботи у змінених умовах; апеляційний суд не звернув уваги на те, що попереджаючи працівника про зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем. 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Тлумачення змісту частини третьої статті 32 КЗпП України вказує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад, він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.
У статті 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
Згідно з частиною четвертою статті 32 КЗпП України у випадку, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України у разі відмови працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників.
Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.
Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 754/8595/17-ц (провадження № 61-34818св18).
Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна зміні в організації виробництва і праці, скороченню чисельності або штату працівників, звільнення у зв`язку з чим може мати місце на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Тобто у разі зміни істотних умов праці посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції, тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 601/1513/18 (провадження № 61-2741св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 752/346/18 (провадження № 61-13072св19), від 25 січня 2023 року у справі № 455/1378/18 (провадження № 61-7964св22) та від 18 грудня 2024 року у справі № 308/18965/23 (провадження № 61-14911св24).
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23) зазначено, що за пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України. 
За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ).
Суд першої інстанції визначився з характером правовідносин між сторонами та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки про зміну істотних умов праці роботодавець повідомив її після введення таких змін - 01 грудня 2024 року.
Суд першої інстанції урахував, що наказ від 29 листопада 2024 року № 363 про встановлення неповного робочого часу прибиральнику службових приміщень Центру протимінної діяльності, був підписаний у п`ятницю. 
01 грудня 2024 року (неділя) - визначена у наказі дата, до якої позивачку мали ознайомити із вказаним наказом. Із цієї ж дати введено в дію змінені умови праці для позивачки. 
Тобто 02 грудня 2024 року (понеділок), у день ознайомлення ОСОБА_1 з наказом відповідача від 29 листопада 2024 року № 363, для неї вже діяли змінені умови праці, що позбавило її права свідомо вирішити для себе питання, чи має вона намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.
Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують факт, що має юридичне значення.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, зокрема, дійшов висновку про те, що оскільки 01 грудня 2024 року (неділя) було неробочим днем для позивачки, то ознайомлення її роботодавцем про зміну істотних умов праці у понеділок 02 грудня 2024 року відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.
Тобто, вирішуючи позовні вимоги, фактично апеляційний суд керувався тими ж доказами, що й суд першої інстанції, та не зазначив, які нові докази, протилежні висновкам місцевого суду, спростовують висновки суду першої інстанції.
Не вказав апеляційний суд і на очевидну незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції, яка б свідчила про те, що докази, на підставі яких суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, є недопустимими чи неналежними.
Переоцінивши докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення суду.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення місцевого суду за встановлених ним обставин, переоцінив докази та дійшов помилкового висновку про те, що звільнення  ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, знайшли своє підтвердження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, повно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідив зібрані у справі докази та надав їм відповідну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
На порушення вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснив переоцінку доказів, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального закону, однак не зазначив, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення місцевого суду.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційний суд допустив помилку в застосуванні норм процесуального права, судове рішення апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кутуков Сергій Олександрович, задовольнити. 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 квітня 2026 рокускасувати, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2025 року залишити в силі. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець
| Ю. В. Черняк