КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 липня 2026 року справа №320/17168/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центру авіації Служби безпеки України (адреса 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33 ЄДРПОУ 45450970) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Представник ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Центру авіації Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправними дії Центру авіації Служби безпеки України щодо не здійснення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, з урахуванням вже виплаченого грошового забезпечення;
- Зобов`язати Центр авіації Служби безпеки України здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, з урахуванням вже виплаченого грошового забезпечення;
- Зобов`язати Центр авіації Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 18 червня 2025 року по дату виплати.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у військовому званні майстер-сержанта проходив військову службу в Департаменті військової контррозвідки Служби безпеки України у період з 28.02.1997 по 18.02.2022 та з 26.03.2022 по серпень 2024 року, а з серпня 2024 року по 05.01.2026 року – у Центрі авіації Служби безпеки України. Наказом від 30.12.2025 № 112-ОС/дск його було звільнено з військової служби за віком на підставі підпункту «в» пункту 61 та підпункту «а» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», при цьому фактично зі служби він був звільнений 05.01.2026. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 відповідач нарахував і виплатив йому грошове забезпечення із застосуванням неактуального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З цією метою 12.01.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплату грошового забезпечення із застосуванням актуального прожиткового мінімуму. Проте у лютому 2026 року відповідач, надавши відповідь на зазначену заяву, фактично відмовив у здійсненні такого перерахунку та виплати, зазначивши, що при обчисленні грошового забезпечення застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1762 грн як до 20.05.2023, так і після цієї дати.
ОСОБА_1 просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
15.05.2026 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позову.
На думку відповідача, відсутні правові підстави для здійснення перерахунку грошового забезпечення та інших виплат ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 включно. Також у відзиві зазначено, що при звільненні позивача з військової служби з ним проведено повний розрахунок, заборгованість із виплати грошового забезпечення відсутня, що, за твердженням відповідача, підтверджується довідкою Фінансово-економічного відділу Центру авіації Служби безпеки України від 05.01.2026 № 2. Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 та його представник безпосередньо не зверталися до Центру авіації СБУ із заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2025. На виконання ухвали суду від 29.04.2026 відповідач повідомив про надання письмового повідомлення щодо сум, нарахованих та виплачених ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 по 31.12.2025, та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у військовому званні майстер-сержанта проходив військову службу в Департаменті військової контррозвідки Служби безпеки України у період з 28.02.1997 по 18.02.2022 та з 26.03.2022 по серпень 2024 року, а з серпня 2024 року по 05.01.2026 року – у Центрі авіації Служби безпеки України. 
Наказом від 30.12.2025 № 112-ОС/дск його було звільнено з військової служби за віком на підставі підпункту «в» пункту 61 та підпункту «а» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», при цьому фактично зі служби він був звільнений 05.01.2026.
12.01.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплату грошового забезпечення із застосуванням актуального прожиткового мінімуму. 
04.02.2026 року відповідач, надавши відповідь на зазначену заяву, фактично відмовив у здійсненні такого перерахунку та виплати, зазначивши, що при обчисленні грошового забезпечення застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1762 грн як до 20.05.2023, так і після цієї дати.
З наданого листа Центру авіації Служби безпеки України, складеного на виконання ухвали суду у справі № 320/17168/26 встановлено, що надано інформацію щодо сум, нарахованих та виплачених ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) за період з 18.06.2025 по 31.12.2025. Згідно з наведеними у документі відомостями, у червні 2025 року йому нараховано та виплачено 50 736,80 грн, у липні – 50 870,03 грн, у серпні – 50 870,03 грн, у вересні – 50 870,03 грн, у жовтні – 50 870,03 грн, у листопаді – 50 870,03 грн, у грудні – 50 870,03 грн. За січень–травень 2025 року суми становлять 0,00 грн. Загальна сума нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за зазначений період складає 355 956,98 грн (триста п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість гривень 98 копійок). 
Згідно з довідкою Центру авіації Служби безпеки України № 2 від 05.01.2026, виданою майстер-сержанту ОСОБА_1 , за період визначення додаткових видів грошового забезпечення з 01.01.2024 по 31.12.2025 нараховано: щомісячні додаткові види грошового забезпечення за Главами 2 та 3 розділу III у сумах 150 840,00 грн та 3 170,00 грн відповідно, а також премію у розмірі 1 031 577,31 грн, що разом становить 1 185 587,31 грн (на всі виплати нараховано єдиний страховий внесок.
Відповідно до довідки ФЕВ ЦА СБ України від 13.01.2026 (код ЄДРПОУ 45450970), виданої ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у зв`язку зі звільненням, додаткові види грошового забезпечення за період служби з 01.01.2024 до 05.01.2026 склали: за період з 01.01.2024 по 31.12.2024 (12 місяців) надбавка за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 3 170,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 75 420,00 грн, преміювання 573 575,71 грн (всього 652 165,71 грн); за період з 01.01.2025 по 31.12.2025 (12 місяців) надбавка за службу в умовах режимних обмежень 0 грн, надбавка за особливості проходження служби 75 420,00 грн, преміювання 458 001,60 грн (всього 533 421,60 грн); загалом за 24 місяці нараховано 1 185 587,31 грн (надбавка за режимні обмеження 3 170,00 грн, за особливості проходження служби 150 840,00 грн, преміювання 1 031 577,31 грн), середня сума за 24 місяці становить 49 399 грн 47 коп. 
Крім того, згідно з довідкою Центру авіації Служби безпеки України № 38/5-Д від 05.01.2026, майстер-сержант ОСОБА_1 у періоди з 09.08.2021 по 08.10.2021 та з 09.10.2021 по 03.12.2021 у складі Операції Об`єднаних сил (ООС) брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях (підстава накази Командувача об`єднаних сил МОУ від 24.09.2021 № 240/дск, від 15.11.2021 № 285/дск та накази Генерального штабу ЗСУ від 09.09.2021 № 133/ДСК, від 05.11.2021 № 162/ДСК), що є підставою для надання йому статусу учасника бойових дій.
Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування, оцінка та висновки суду.
Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування, оцінка та висновки суду.
Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму встановленого на 01 січня відповідного календарного року.
Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо проведення розрахунку розміру грошового забезпечення без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом про державний бюджет на відповідний рік у спірний період, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частин другої - четвертої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - Постанова № 704), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років.
Згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України № 704 (у первинній редакції від 30.08.2017 року), ця постанова набирає чинності 01 січня 2018 року.
Пунктом 4 Постанови № 704 було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також, додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
Таким чином, Кабінетом Міністрів України було запроваджено дві розрахункові величини обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103), яка набрала чинності 24.02.2018 року.
Пунктом 6 Постанови № 103 були внесені зміни до ряду постанов Кабінету Міністрів України, в тому числі до Постанови № 704 були внесені чергові зміни в частині календарної дати набуття чинності і строк початку дії цього нормативного акту було перенесено на 01.03.2018 р.
Крім цьому, пунктом 6 Постанови № 103 внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, який викладено в наступній редакції:
Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
При цьому, суд зауважує, що зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 до Постанови № 704 не вносилися.
Отже, згідно із пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, для складання довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за відповідною посадою, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, тоді як згідно з примітками до вказаних додатків розрахунковою величиною визначено відсотковий показник від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.
Відтак, зміни до пункту 4 Постанови №704, внесені пунктом 6 Постанови № 103, з 29.01.2020 року не підлягають застосуванню.
За таких обставин, з 29.01.2020 року відновлена юридична дія пункту 4 постанови КМУ № 704 у первісній редакції, що передбачає визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
Тобто, з 29.01.2020 року відновлена дія пункту 4 постанови КМУ № 704 у редакції, яка запроваджувала у якості однієї із величин алгоритму розрахунку показника окладу за посадою - мінімальний розмір заробітної плати.
Разом з тим, визнання Шостим апеляційним адміністративним судом протиправним та скасування пункту 6 Постанови № 103 не впливає на застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
01.01.2017 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-VIII, пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Суд звертає увагу, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою №103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, суд приходить до висновку, що обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу не проводиться із використанням величини мінімальної заробітної плати.
Таким чином, відповідно до пункту 4 Постанови № 704, починаючи з 29.01.2020 року, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб:
- станом на 01 січня 2018 року встановлений в розмірі 1 762,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»),
- станом на 01 січня 2020 року встановлений в розмірі 2 102,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»),
- станом на 01 січня 2021 року встановлений в розмірі 2 270,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»),
- станом на 01 січня 2022 року встановлений в розмірі 2 481,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»),
- станом на 01 січня 2023 року встановлений в розмірі 2 684,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»),
- станом на 01 січня 2025 року встановлений в розмірі 3 028,00 грн. (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»). 
Таким чином, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018 року, є меншим за прожитковий мінімум, визначений законами на 01 січня 2020– 2023 та 2025 років. У зв`язку зі зростанням цього показника, відповідно до Законів України № 294-IX, № 1082-IX, № 1928-IX та № 2710-IX, з 01.01.2020 у позивача виникло право на визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови № 704, а відтак право на перерахунок грошового забезпечення з урахуванням оновлених розмірів таких окладів.
Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 року у справі № 440/60 та у постанові від 19.10.2022 у справі № Початок форми
400/6214/21.
З огляду на викладене, право позивача на обрахунок грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення, із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року є беззаперечним, оскільки обумовлене підвищенням прожиткового мінімуму та, відповідно, збільшенням розміру грошового забезпечення на підставі пункту 4 постанови КМУ №704.
Грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги (п. 3 розділу I Наказу № 260).
Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України (п. 4 розділу XVI Наказу № 260).
Командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби (п. 1 розділу I Наказу № 260).
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби (п. 2 розділу XVI Наказу № 260).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIII Наказу № 260).
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абз. 1 п. 6 розділу XXIII Наказу № 260).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (п. 1 розділу XXIV Наказу № 260).
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України (абз.1 п. 7 розділу XXIV Наказу № 260).
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абз.3 п. 7 розділу XXIV Наказу № 260).
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги (п. 9 розділу XXIV Наказу № 260).
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення (п. 5 розділу XXXI Наказу № 260)
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 1 розділу XXXII Наказу № 260).
Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою (абзаци 1-2 п. 1 розділу XXXII Наказу № 260).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 (далі - Постанова № 481) внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, згідно з якими розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з фіксованого розміру 1762 гривні, з подальшим множенням на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі № 320/29450/24 пункт 2 Постанови № 481 було визнано протиправним та нечинним, що і зумовило звернення позивача з вимогою про перерахунок грошового забезпечення за спірний період (з 18.06.2025 по 31.12.2025) із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість фіксованої величини 1762 грн.
Разом з тим, постановою Верховного Суду від 16 липня 2026 року у справі № 320/29450/24 рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі скасовано повністю, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Надаючи оцінку правовим висновкам, викладеним у зазначеній постанові Верховного Суду, суд виходить із такого.
Верховний Суд у постанові від 16 липня 2026 року дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями встановлювати розміри грошового забезпечення військовослужбовців, у тому числі базову (фіксовану) величину для розрахунку посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, оскільки частина четверта статті 9 Закону № 2011-ХІІ прямо делегує Уряду право визначати розміри такого забезпечення, а жодний профільний законодавчий акт не встановлює обовязкової привязки цієї розрахункової величини виключно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд касаційної інстанції також визнав помилковим застосування судами першої та апеляційної інстанцій правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі № 826/6453/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, оскільки зазначені справи стосувалися перерахунку пенсій відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто інших правовідносин, аніж грошове забезпечення діючих військовослужбовців за Законом № 2011-ХІІ.
Крім того, Верховний Суд звернув увагу на обставини справи № 420/5584/24 (постанова Верховного Суду від 24 червня 2025 року), спір у якій виник у звязку з незгодою позивача-військовослужбовця з діями (бездіяльністю) військової частини щодо обчислення та виплати грошового забезпечення із застосуванням чинного нормативно-правового акта КМУ - Постанови № 481, яким установлено розрахункову величину у фіксованому розмірі. 
Суд зазначає, що фактичні обставини справи № 420/5584/24 та зміст спірних правовідносин є тотожними обставинам цієї справи: позивач оспорює бездіяльність субєкта владних повноважень, який під час нарахування грошового забезпечення керувався пунктом 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481.
За результатами касаційного перегляду Верховний Суд констатував, що ним не встановлено законних підстав вважати дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 протиправними, а обраний позивачем у справі № 320/29450/24 спосіб захисту - неправильним та неефективним.
Оцінюючи наведене з урахуванням предмета цього спору, суд зазначає таке.
Предметом спору в цій справі є бездіяльність Центру авіації Служби безпеки України щодо нездійснення перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025, замість фіксованої величини 1762 грн, визначеної пунктом 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини п`ятої статті 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі № 320/29450/24 (якою залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року) визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 (далі - Постанова № 481) в частині встановлення фіксованої розрахункової величини 1762 грн для обчислення посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями.
Зазначена постанова апеляційного суду набрала законної сили 18 червня 2025 року і з цього моменту була обов`язковою до виконання суб`єктами владних повноважень, включаючи відповідача, - незалежно від того, чи оскаржувалася вона в касаційному порядку, оскільки саме по собі оскарження судового рішення не зупиняє його чинності та обов`язковості, якщо суд касаційної інстанції не вжив відповідних заходів забезпечення (стаття 152 КАС України).
Судом установлено, що станом на весь спірний період - з 18.06.2025 по 31.12.2025 - постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24 була чинним, обов`язковим до виконання судовим рішенням, яким пункт 2 Постанови № 481 визнано нечинним. Отже, у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, упродовж усього зазначеного періоду існував обов`язок здійснювати нарахування грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не фіксованої величини 1762 грн.
Постанова Верховного Суду від 16 липня 2026 року у справі № 320/29450/24, якою рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а в позові відмовлено, відповідно до її резолютивної частини набирає законної сили з дати її ухвалення, тобто з 16 липня 2026 року, є остаточною та оскарженню не підлягає (повний текст постанови виготовлено 17 липня 2026 року).
Оцінюючи дію цього судового рішення в часі, суд виходить із того, що воно набрало законної сили саме з дня його ухвалення. Відтак правові наслідки цього рішення виникають з 16.07.2026 та поширюються на майбутнє. 
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства - ефективному захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Одним із фундаментальних елементів цього завдання є принцип правової визначеності (legal certainty) та принцип обов`язковості судового рішення, що діяло на певний момент, - особа не повинна нести негативних наслідків того, що судове рішення, яким захищено її право і яке підлягало виконанню, в подальшому скасовано вищою інстанцією, якщо це скасування прямо не передбачає зворотної дії в часі щодо вже виниклих та реалізованих (або таких, що підлягали реалізації) прав.
Суд враховує, що Верховний Суд (постановою від 16 липня 2026 року у справі № 320/29450/24), скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, дійшов висновку про відсутність підстав вважати дії Кабінету Міністрів України протиправними на майбутнє. 
Таким чином, відповідач, здійснюючи нарахування грошового забезпечення позивача за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та керуючись пунктом 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481, яка станом на той час судовим рішенням, що набрало законної сили, була визнана нечинною, діяв всупереч вимогам частини другої статті 19 Конституції України та статті 129-1 Конституції України, оскільки не врахував обов`язкового для виконання судового рішення.
За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Центру авіації Служби безпеки України щодо нездійснення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 по 31.12.2025 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025, а також для зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок з урахуванням вже виплачених сум.
Щодо вимоги компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року.
У пункті 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі – Закон № 2050-ІІІ).
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно із статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 159 від 21.02.2001, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159).
Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 13.01.2020 в справі №803/203/17, від 14.05.2020 у справі № 816/379/16, від 30.09.2020 у справі № 280/676/19, від 15.09.2020 у справі №240/11882/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20, від 05 07.2022 у справі №420/7633/20, від 29.03.2023 у справі №120/9475/21-а, від 12.09.2024 у справах №400/5837/23, №240/18489/23, від 10.10.2024 у справі №280/5397/19, від 18.12.2024 у справі №755/15005/23 та інших досліджував питання правової природи компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та умов її здійснення.
У вказаних постановах Верховний Суд зазначав, що основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Тобто компенсація за порушення строків виплати доходу виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата, індексація тощо) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари і послуги.
Дія норм Закону № 2050-III та Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Виплата компенсації втрати частини доходів проводиться незалежно від порядку і підстав їх (доходів) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
У постанові від 29.05.2025 у справі № 640/12053/21 Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
Право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
У постановах від 24.01.2025 у справі № 380/1607/24 та від 04.09.2025 у справі № 420/16557/24 Верховний Суд вказав, що компенсація, передбачена Законом № 2050-III і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо.
Верховний Суд у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19 виснував, що визнав безпідставними доводи судів попередніх інстанцій про те, що право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили відповідним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення, зауваживши, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. 
У постановах від 14.05.2019 у справі № 804/2994/18, від 23.12.2020 у справі №640/7975/15-а, від 05.07.2022 у справі № 420/7633/20 Верховний Суд вказав, що право особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу. Тобто така компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати відповідного доходу.
Оскільки судом установлено факт бездіяльності відповідача щодо своєчасного здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача в розмірі, визначеному чинним на відповідний момент судовим рішенням, а фактично виплачене грошове забезпечення за спірний період було меншим за належне, суд доходить висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 18 червня 2025 року по дату фактичної виплати належної суми в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.
Розподіл судових витрат не здійснюється. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, а даний позов стосується його прав, пов`язаних із грошовим забезпеченням військовослужбовця.
Керуючись статтями 2, 17, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

вирішив:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центру авіації Служби безпеки України (адреса 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33, ЄДРПОУ 45450970) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
2. Визнати протиправними дії Центру авіації Служби безпеки України щодо не здійснення перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, з урахуванням вже виплаченого грошового забезпечення;
3. Зобов`язати Центр авіації Служби безпеки України здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, з урахуванням вже виплаченого грошового забезпечення;
4. Зобов`язати Центр авіації Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме за період з 18.06.2025 року по 31.12.2025 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025, за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 18 червня 2025 року по дату виплати.
5. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.