ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 951/585/25 | Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О. Б.
Провадження № 22-ц/817/941/26 | Доповідач - Хома М.В.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2026 року, ухвалене суддею Гриновець О.Б. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 06.03.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №06.03.2025-100001951, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 8000 грн строком на 140 днів зі сплатою процентів у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом та комісії у розмірі 20 % від суми кредиту — 1 600 грн. За невиконання або неналежне виконання зобов`язань договором передбачено неустойку у розмірі 80 грн за кожен день прострочення.
Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором, позивач зазначав, що станом на 05.09.2025 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 24800 грн, з яких: 8000 грн — тіло кредиту, 11200 грн — проценти, 1600 грн — комісія та 4 000 грн — неустойка.
У зв`язку з цим ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з ОСОБА_1 24 800 грн заборгованості за кредитним договором та 2422,40 грн судового збору.
Заочним рішенням Козівського районного суду від 20.10.2025 року позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 06.03.2025-100001951 від 06.03.2025 року у розмірі 20800 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 2031 ,69 грн. сплаченого судового збору.
Ухвалою Козівського районного суду від 02.12.2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 20.10.2025. Скасовано заочне рішення Козівського районного суду від 20.10.2025 у справі № 951/585/25, а справу за позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Козівського районного суду від 11.05.2026 року задоволено частково позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 06.03.2025-100001951 від 06.03.2025 року у розмірі 19200 грн. У задоволенні решти позову відмовлено Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 1875,41 грн. сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 заперечує факт укладення нею кредитного договору та отримання кредитних коштів.  Зазначає, що кредитний договір не оформляла, нікому не доручала його оформляти та кредитних коштів не отримувала. Вказує, що під час оформлення електронного договору було використано недійсний паспорт на її ім`я.
Суд першої інстанції залишив поза увагою її заперечення та не отримав від позивача належних доказів того, на який саме рахунок та кому були перераховані кредитні кошти. На її думку, ненадання ТОВ «Споживчий центр» відповіді на відзив із зазначенням рахунку, на який перераховано кошти, призвело до неправильної оцінки доказів та помилкового часткового задоволення позову.
Також ОСОБА_1 посилається на отриману її представником 14.05.2026 року відповідь від ТзОВ «НоваПей», через яке, за твердженням позивача, були відправлені кредитні кошти. Зазначає, що платіжного рахунку в цьому товаристві вона не мала, а тому, на її переконання, кредитні кошти їй не могли бути перераховані. Вважає, що ця обставина підтверджує відсутність факту отримання нею кредиту та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Споживчий центр" вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Доводи відзиву зводяться до того, що ним подано достатні докази укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, натомість відповідачка, заперечуючи укладення договору й отримання коштів, доказів на підтвердження цих заперечень не надала. Позивач стверджує, що кредитний договір було укладено в електронній формі шляхом ознайомлення відповідачки з офертою, подання нею заявки та акцепту пропозиції. Договір підписано одноразовим ідентифікатором, надісланим SMS-повідомленням на фінансовий номер відповідачки, а під час його укладення ОСОБА_1 пройшла ідентифікацію через систему BankID, унаслідок чого були отримані дані, які її ідентифікують. 
Щодо факту отримання кредиту ТОВ «Споживчий центр» зазначає, що кошти були перераховані на картковий рахунок відповідачки за допомогою інтернет-еквайрингу, а наданий позивачем документ про здійснення платіжної операції є належним і допустимим доказом видачі кредитних коштів. 
Отже, ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало ОСОБА_1 кредитні кошти, тоді як остання не спростувала подані позивачем докази належними та допустимими доказами.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи. 
06.03.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 06.03.2025-100001951 шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти), заявки та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору, що є невід`ємною частиною договору, які підписані відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е655.
Відповідно до п.2.2 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на веб-сайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця; заявка сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
За кредитним договором кредитодавець зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти (п. 3.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти)).
Відповідно до п.4.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5175-47ХХ-ХХХХ-6188.
Відповідно до пунктів 1-4 Заявки позичальнику надано кредит у розмірі 8000 грн строком на 140 днів з дня його надання. Дата повернення (виплати) кредиту 23.07.2025 року.
Пунктом 6 заявки встановлена процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка в розмірі 1 за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Згідно з пунктами 7-8 позичальник, укладаючи договір, погодився на встановлену кредитотавцем комісію, пов`язану з наданням кредиту -20% від суми кредиту та дорівнює 1600 грн. 
Пунктом 12 Заявки передбачено графік платежів. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 7910,02 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 17781 грн. Неустойка 80,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
06.03.2025 року відповідач ОСОБА_1 акцептувала пропозицію про укладення кредитного договору (кредитної лінії) № 06.03.2025-100001951, з якою попередньо ознайомився, про що свідчить її електронний підпис Е665.
Інформацією, наданою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.08.2025, підтверджується, що ТОВ «Споживчий центр» перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 8 000 грн у безготівковій формі на картковий рахунок № НОМЕР_1 , про що свідчить транзакція в системі iPay.ua №672136419 за договором кредиту 100001951.
Крім того, у справі наявний договорі про те, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке є фінустановою надає послуги ТОВ «Споживчий центр`з переказу коштів в національній валюті.
З довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором ТОВ «Споживчий центр» видно, що відповідачка неналежним чином виконувала свої зобов`язання за договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка складає 24800 грн, з яких: 8000 грн — тіло кредиту, 11200 грн — проценти, 1600 грн — комісія та 4 000 грн — неустойка. Проценти нараховані за період з 06.03.2025 року по 23.07.2025 року, тобто в межах строку кредитного договору.
Крім того, у справі наявний розрахунок заборгованості субконто, із змісту якого видно детальне нарахування заборгованості за кредитом.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.  
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до положень ст.207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «;Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч.1 ст.3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною 4 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами належним чином укладено кредитний договір № 06.03.2025-100001951 в електронній формі з використанням електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором Е655, а позивач довів факт укладення договору та погодження сторонами його істотних умов щодо розміру кредиту, строку кредитування і процентів за користування кредитними коштами. Суд установив, що кредитні кошти у розмірі 8 000 грн були перераховані у безготівковій формі на банківську картку, зазначену відповідачкою при укладенні договору, що підтверджується інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення», тоді як відповідачка не надала доказів того, що ці кошти на її картку не надходили, та не спростувала факту надання особистих ідентифікуючих даних і реквізитів платіжної картки. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення 8 000 грн тіла кредиту та 11 200 грн процентів, тобто загалом 19 200 грн. Водночас суд відмовив у стягненні 1 600 грн комісії, визнавши умову договору щодо її сплати нікчемною, а також 4 000 грн неустойки, оскільки в період дії воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки за прострочення виконання кредитного зобов`язання. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами належним чином укладено кредитний договір в електронній формі із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, а позивач належними та допустимими доказами довів факт перерахування відповідачу кредитних коштів у розмірі 8000 грн на належний йому картковий рахунок. Водночас відповідач не подала належних і допустимих доказів, які б спростовували факт укладення договору, отримання кредитних коштів чи правильність визначеного позивачем розміру заборгованості за тілом кредиту.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки та комісії.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем одноразового ідентифікатора та підписання ним договору, є безпідставними. Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом акцепту оферти та підписання відповідачем заявки і відповіді про прийняття пропозиції електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е553. Хронологія укладення договору підтверджується LogFile, а сам відповідач не надав жодних належних доказів, які б спростовували використання ним зазначеного одноразового ідентифікатора, належність йому фінансового номера телефону або проходження ним ідентифікації під час укладення договору. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів факту надання кредитних коштів, оскільки інформація ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не є належним доказом їх перерахування, також не заслуговують на увагу. Інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення» підтверджується здійснення переказу кредитних коштів на картковий рахунок № НОМЕР_2 за договором кредиту № 06.07.2024-100002060, а інформацією АТ «Універсал Банк», наданою на виконання ухвали суду, підтверджено, що зазначена платіжна картка емітована на ім`я відповідача та саме на неї 06.07.2024 року зараховано 7 000 грн кредитних коштів. Сукупність цих доказів підтверджує належне виконання позивачем свого обов`язку щодо надання кредиту. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не укладала кредитного договору, а під час його оформлення було використано недійсний паспорт на її ім`я, не спростовують встановлених судом обставин укладення правочину. Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір № 06.03.2025-100001951 укладено в електронній формі шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), які підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е655. При цьому заявка формувалася на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, а акцепт підписувався одноразовим ідентифікатором, отриманим на номер телефону, зазначений при ідентифікації. 
Саме по собі посилання скаржника на використання недійсного паспорта не є достатнім для висновку про те, що кредитний договір укладений іншою особою. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б спростовували використання при укладенні договору її особистих ідентифікуючих даних, фінансового номера телефону, реквізитів платіжної картки чи електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Натомість матеріали справи у своїй сукупності підтверджують проходження процедури електронного укладення договору, а відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. 
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про недоведеність факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та відсутність доказів того, на який саме рахунок вони були перераховані. Відповідно до пункту 4.1 оферти способом надання кредиту визначено перерахування коштів на рахунок споживача з використанням реквізитів електронного платіжного засобу 5175-47ХХ-ХХХХ-6188. Інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28 серпня 2025 року підтверджено, що 06 березня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» перерахувало кредитні кошти у розмірі 8 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , транзакція в системі iPay.ua № 672136419, за договором кредиту № 100001951. Отже, номер карткового рахунку, на який здійснено переказ, узгоджується з реквізитами платіжного засобу, зазначеними при укладенні кредитного договору. 
При цьому в матеріалах справи наявний договір, який підтверджує, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» як фінансова установа надавало ТОВ «Споживчий центр» послуги з переказу коштів у національній валюті, а тому надана цією установою інформація безпосередньо стосується платіжної операції з видачі спірного кредиту та у сукупності з іншими доказами підтверджує виконання кредитодавцем обов`язку щодо надання кредитних коштів. 
Посилання в апеляційній скарзі на відповідь ТзОВ «НоваПей» від 14.05.2026 року про відсутність у неї платіжного рахунку в цьому товаристві, а також на довідку АТ КБ «ПриватБанк» щодо відкритих на ім`я ОСОБА_1 карток (рахунків), не спростовують факту перерахування кредитних коштів. Зазначені документи підтверджують лише відсутність рахунку у ТзОВ «НоваПей» та відповідної платіжної картки в АТ КБ «ПриватБанк», однак не містять відомостей, які б спростовували належність ОСОБА_1 карткового рахунку № НОМЕР_1 або факт зарахування на нього коштів. Натомість інформацією ТОВ «Універсальні платіжні рішення» безпосередньо підтверджено здійснення 06 березня 2025 року транзакції в системі iPay.ua № 672136419 з перерахування 8 000 грн саме на картковий рахунок № НОМЕР_1 , реквізити якого відповідають реквізитам електронного платіжного засобу, зазначеним при укладенні кредитного договору. 
Отже, наведені ОСОБА_1 документи стосуються рахунків в окремих фінансових установах та самі по собі не виключають існування у неї платіжної картки, емітованої іншою банківською установою, і не спростовують установленого факту перерахування на неї кредитних коштів. 
Суд першої інстанції надав належну правову оцінку всім поданим позивачем доказам, тому доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з такою оцінкою та не спростовують правильності встановлених судом обставин.
Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, а тому не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2026 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення не підлягає оскарженню у касаційному порядку, окрім випадщків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.

Головуюча          Хома М.В.

Судді           Костів О.З.

Гірський Б.О.